I 



I 



BIHANG TILL K. SV. VET. AKAD. HANDLINGAR. Bi* ND. 4. N:0 3. 59 



Den har icke försökt att förklara åsgrafvarne. 



Den kan icke gifva något skäl, hvarför en ås, när den 

 skall öfverskrida en mötande djup dal oftast delar sig i en 

 mängd, höga och vackra, men isolerade, kullar, icke heller, hvar- 

 för den i en, i åsens riktuing framgående dal eller pä en lång- 

 samt sig sänkande högslätt fortgår utan något af brott. 



Den kan icke säga, hvarför åsarne i allmänhet gå i samma 

 riktning som refilorna, och hvarför de vika undan för mötande 

 höjder, der en dal i närheten bereder dem en lättare väg att 

 komma fram. 



Åtskilliga andra förhållanden skulle kunna nämnas, men 

 de redan anförda torde tillräckligt visa ohållbarheten af denna 

 teori. 



Att likväl en del bildningar finnas, som verkligen äro strand- 

 vallar, vill jag visst icke förneka, men de hafva med åsarne föga 

 annat gemensamt än formen. Någongång hafva de också ett 

 innehåll, som erinrar om rullstensgrusets, men de hafva icke 

 rullstensåsarnes riktning. De äro oftast vida yngre. De höra 

 stundom till och med till nutidens bildningar. Någon gång 

 torde det vara svårt att bestämma, om det är en ås eller en 

 strandvall, man har för sig, men i de flesta fall torde det lätt 

 låta sig göra. Några exempel pä dylika strand vallar har jag i 

 det föregående anfört. 



Om vi nu öfvergå till erosionsteorien, så finna vi, att den 

 grundar sig på antagandet af en obevisad och — jag kan till- 

 lägga det — obevislig öfversandning af Sverige till en höjd af 

 många hundra eller kanske till ett par tusen fot. 



Den har likaså svårt att åter bortskaffa den obehöfliga sand- 

 massan, sedan denna spelat ut sin roll. 



Den kan icke förklara, hvarför åsarne öfver Upland-Söder- 

 törn gå i norr och söder från haf till liaf. 



Den kan icke gifva något skäl för, att traktens bergarter 

 kunna inverka förändrande på rullstensgrusets sammansättning; 



ej heller hvarför åsarne i sitt lopp visa sig beroende af 

 jordytans relief, till och med om förutsättningen, att beroendet 

 skulle vara inskränkt till trakter, som ligga mera än 300 fot 

 öfver hafvet, visat sig hålla streck. 



Den ger deremot en lätt och god förklaring öfver åsarnes 

 slingrande lopp, öfver biåsarnes bildning samt öfver åsgropar 

 och äfven öfver ås^rafvar. 



