64 o. GUM.ELIUS, OM MELLERSTA SVERIGES GLACIALA BILDNINGAR. 



åter måste foga sig efter markens ojemnlieter; de måste fylla 

 och följa dalarne och fördjupningarne, så att den öfre delen af 

 isen deröfver lättare kan glida fram. Att följa dessa islagers väg, 

 är svårare, helst som relflorna just i dalarne i allmänhet äro 

 täckta af mägtio;a iordlacrer. På ett och annat ställe får man 

 dock se dessa undantagsreftlor och dithörande berghällars stötsidor, 

 hvilka ofta visa sig helt och hållet afvikande från de normala, 

 ja I så mycket, att de gå i motsatt riktning. I Xorges dalar är 

 detta fenomen lätt att iakttaga och äfven sedan gammalt be- 

 märkt. När dessa undre lager fortgå någorlunda regelbundet, 

 såsom pä Nerikesslätten, i Upland och Vestmanland, utbildas 

 också åsarne regelbundet; när de framgå öfver en mycket ku- 

 perad terräng och således i tätt och ofta förändrad riktning, blifva 

 också åsarne oregelbundna och af brutna, såsom i Södermanland. 



På detta sätt låta tydligen en hel mängd af de hittills oför- 

 klarlio-a eller svårförklarliga delarne af åsfenomenet med lätthet 

 tolka sig. Den enda svåra punkten är, att man i allmänhet 

 icke ser något grus o. d. i hvarken glacierer eller inlandsis. 

 Likväl finnes sådant der, enligt hvad jag i det föregående haft 

 tillfälle att visa. Det vore också a priori högst oantagligt, att 

 sten och grus endast skulle finnas på isens yta samt under dess 

 botten och äfven i dess aldra understa del. ^Jen om denna 

 understa del sträcker sig upp några 100 fot öfver isens under- 

 yta, sä behöfves sannolikt icke mera för att förklara åsfenomenet. 



Hvarför materialet i åsarne bör stå i nära samband med 

 bottengruset, men äfven hastigt lida inverkan af förändring 

 i omgifvande bergarter, är på detta sätt lätt att förklara. Då 

 inlandsisen fortgår genom en dal eller uppför en höjd och der- 

 vid under sig förer bottenmoränen framåt, måste ju en del der- 

 af vid utträdet på den lägre marken framför dalens mynning 

 eller bakom den mötande tvärryggeu i stället för att fortfarande 

 följa under isen indragas deri och sedan, innesluten mellan 

 islagrcn, framgå på större eller mindre höjd öfver den fasta 

 berggrunden ^). Men derjemte kommer en del af dessa innc- 

 slutningar från sido- och midtmoränerna. Båda dessa slags mo- 

 räner, som ju egentligen endast äro af ett och samma slag, bestå 

 nämligen af två delar: en öfre på isens kant invid eller nära 



') Här får man också en lätt förklaringsgrund för det af A. Erdmanx 

 omnämnda och på de geologiska kartorna lätt synbara faktum, att åsar- 

 ne ofta börja vid kammen af en mot norr brant stupande tvärrygg och 

 der ej sällan uppträda i vida större antal än förut. 



