BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 4. N:0 12. 11 



färg ocli klarhet ännu något renare än i föregående afdeluing: 

 åtminstone är detta förhållandet inom sydvestra segelleden 

 under sommartiden. Inom nordvestra segelleden är deremot 

 vattnet under vissa årstider blackt till färgen till följe af när- 

 varon af ett ytterst fint sediment, som hit medföres af det 

 vatten, som tillflödar från 



5) Mälarens nordligaste förgreningar. Dessa bilda en 

 följd af smala vikar, hvilkas bredd sällan uppgår till ',4 mil, och 

 som från Löfstafjärden, hvilken tillhör föregående afdelning, 

 sträcka siff 4 å 5 mil inåt landet i öfverhufvud nord-nordvestlii>' 

 riktning, för att mot slutet upplösa sig i flera förgreningar. 

 Straxt i början af detta vattensystem, vid Stäk-ön, finnes 

 en skarp förträngning, som afskiljer dess sydligare del, Gör- 

 vehi, från dess öfre afdelningar, Skarfven och Ekoln; vid 

 denna förträngning råder ofta en stark ström till följe af de 

 icke obetydliga vattenmängder, som frän Fyris-ån och Orsunds- 

 ån infalla i Ekolu. Vattnet i denna öfversta afdelning är 

 mycket orent, gult och sedimentförande, men hinner att be- 

 tydligt renas i de följande många små fjärdarne innan det 

 utgjuter sig i Mälarens 5:e afdelning. 



Tager man en allmän öfverblick på kartan af Mälar- 

 dalens vattenområden, så finner man, att utom den riktning 

 i öster och vester, som utmärker dem i deras helhet, så förete 

 Mälarens särskilda delar en sträckning i riktningen xsNV — 

 SSO, i hvilken de flesta större fjärdarne och sunden framgå 

 med omisskänlig paralellism inbördes, under det att de i sned 

 vinkel skära Mälarens hufvudriktning. Det är samma rikt- 

 ning i NN V — SSO, som intages af flertalet af insjöar och 

 fjärdar inom östra delen af Sverige söder om Mälaren, under 

 det fjärdar och sjöar inom den vestliga delen gå åt SSV och 

 i den mellanliggande åt söder. Glacierrepornas riktning 

 inom nämnda områden är äfven densamma, och det synes mig 

 knappast böra betviflas att ju den gröfre skulpturen af lan- 

 det, som bestämmer sjöarnes stora antal och riktning, lika 

 väl är ett isens verk som den slutliga grofhyflingen, med 

 dess repor, och poleringen af bergens stötsidor. Om i ett 

 land, som bevisligen haft en istid, en dylik skulptur af sjelfva 

 berggrunden i en viss förherrskade riktning uppträder, för 

 hvars tillkomst ingen annan orsak kan uppgifvas än en uti- 

 från verkande kraft, så synes mig att man deraf bör med 

 åtminstone lika mvcket skäl kunna sluta till isströmmens 



