20 H. H. HILDEBRANDSSON. ÅSKVÄDREN I SVERIGE 187 1 — 7 5. 



hafva medeltal bildats för de olika månaderna och landsde- 

 larna. De resultatet, som ur dessa vidlyftiga tabeller kunna 

 dragas, äro af föga betydelse, och vi anse derföre onödigt 

 att här meddela dem. Det enda, som med temlig visshet 

 synes framgå, är att åskvädrens styrka öfver hela landet är i 

 medeltal minst under den varmaste tiden af året, eller då deras 

 talrikhet är störst. Deremot är det ej möjligt, att med viss- 

 het konstatera någon bestämd olikhet i detta afseende mellan 

 de olika delarna af landet. Deraf låter nu sluta sis, att nå- 

 gon större sådan icke finnes mellan närliggande områden, så- 

 som i Norge, hvarest åskvädren på vestkusten i styrka be- 

 tydligt öfverträfFa dem i östra delen af landet. Deremot äro 

 tydligen dessa iakttagelser icke af den natur, att de kunna 

 lära oss något om åskvädrens relativa styrka på olika trakter. 

 Innebyggarna i hvarje land jemföra nemligen de serskilda 

 åskvädrens styrka med deras medelstyrka på den trakt de bebo, 

 och det är klart, att ett åskväder, som vid stranden af Bott- 

 niska viken betecknas med 4, eller den högsta graden af 

 styrka, skulle för innevånarne i Södra Frankrike synas vara 

 en obetydlig företeelse, under det att omvändt ett åskväder, 

 som på det sednare stället betecknas med 4, sannolikt aldrig 

 förekommit på det förra. Professor Mohn har, sannolikt af 

 detta skäl, de sednare åren utelemnat dessa iakttagelser i 

 Norge, och vi hafva för afsigt, att följa lians exempel. 



5. Haglet. 



Såsom ofvan nämndes är haglet lyckligtvis hos oss mera 

 sällan förekommande, och ännu sällsyntare äro de fall, då 

 någon större skada deraf anställes. I följande Tab. X äro 

 samtliga iakttagelser af hagel under åskväder sammanställda. 

 Deraf synes, att haglet liksom åskvädren tilltaga från N, och 

 O. mot S. och V. 



