10 EISEN, OM AULORRHIPIS. 
5 op z 2 ed 
grenar ännu en af fjerde. Hos A åter utsända två grenar afö 
tredje ordningen en fjerde ordningens gren, och på de exem- 
plar jag undersökt var det städse de två öfversta grenarne 
af tredje ordningen, hvilka buro de två af fjerde ordningen. 
Stammen A kommer således ytterst att bära sex grenar, B fem, 
och slutligen C endast fyra. Grenarne synas alla hafva nått unge- 
fär samma höjd från grundstammens bas, och kunna derför ej 
oäfvet liknas vid strålarne i en solfjäder. 
Med de Azoriska exemplaren är förhållandet nästan ena- 
handa. Den enda olikhet jag kunnat finna är den, att grenen 
B här har sju ändgrenar, grenen C åter fem och slutligen A en- 
dast sex. Således bär hvardera stammen en gren mera, och stam- 
marnes läge synes vara omkastadt, så att den, som i förra fallet 
har det största antalet, i senare fallet har det minsta. Ehuru 
flera af exemplaren äro illa medfarna, synes dock denna för- 
grening från början hafva varit fullkomligt konstant och en- 
dast föga varierat i afseende på bigrenarnes fäste högre eller 
lägre upp på modergrenarne. Sådant är förhållandet med alla 
exemplar utom med ett enda. Hos detta finnes nämligen ej 
tre hufvudstammar utan fyra, belägna på lika afstånd från hvar- 
andra. Af dessa äro två midt emot hvarandra liggande mindre 
än de begge öfriga och endast en gång delade. Af de 
två andra bär den ena sex slutgrenar, och den midt emot 
belägna endast fyra. Denna regelbundna förgrening talar ej 
för den af EHLERS uttalade åsigten om dessa grenars egenskap 
af att vara en sjelfständig organism och dertill en spongia, 
utan snarare för den, att de äro byggda till skydd för det i 
röret lefvande djuret. i 
I afseende på grenarnes inre och yttre beståndsdelar 
har jag funnit följande. Om man ytligt betraktar en af 
dem, synes den för blotta ögat bestå af en enda likartad 
massa af sammankittade sandkorn, skalfragment m. m.; större 
i stammens nedre ända, samt mindre och mindre ända ut till 
grenarnes midt, der den synes alldeles försvinna och lemna 
plats för en mot spetsarne hårfin, genomskinlig och hvitgul 
massa, och man tänker sig lätt, att dessa sandkorn och frag- 
ment äro sammankittade med eller sammanhållas af ett fastare 
ämne eller hölje, en fortsättning af den i grentopparne befint- 
liga hvitgula massan. 
Undersöker man sjelfva röret finner man, att skalfrag- 
menten och sandkornen der äro fästade med sin ena sida utanpå 
| 
