BIHANG 'TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 2. N:O 9. 3) 
Ad 
tade aflagringar. De åter blottade bergen lemnade nämligen 
nu material till nya ytmoräner, hvilka framskredo till iskanten, 
och aflagrades der tillsammans med ändmoränerna på botten- 
moränen, eller stundom, vid ett isens framåtskridande ånyo, 
på nyss afsatta skiktade. bildningar. 
En del af dessa ändmoräner öfverskredos ännu en gång 
för någon kortare tid af isen, hvarigenom de tillplattades och 
hoppressades (v. Posts undre hårda bankar i det öfre gruset 
vid Strökärr); en del blefvo liggande såsom ryggar, kullar 
eller fält i samma skick, som isen lemnade dem, och ligga så 
ännu helt och hållet eller till större delen oförändrade, men 
delvis täckta af yngre glaciala eller postglaciala skiktade ler- 
och sandlager. 
Allt eftersom isen drog sig undan, steg hafvet efter öfver 
landet och mottog i sitt sköte. de, ännu alltjemnt forsande 
jökelelfvarnes medförda sand och slam, hvaraf de yngre skik- 
tade lagren bildades. Dessutom mottog hafvet stora stycken 
af glacieren med derpå hvilande krossgrus och flyttblock — 
af den oftast stora, kantiga art, som hvilar på postglaciala 
sand- och lerlager likaväl som på krossgrus och på berg, och 
hvilka böra väl skiljas från de rundade eller åtminstone kant- 
rundade, som tillhöra moränbildningarne — samt afstjelpte 
dessa längre bort i hafvets djup eller på klippor och skär, der 
de nu träffas efter vattnets försvinnande, i skenbart omöjliga 
och oförklarliga ställningar.) 
Då jag här nått slutet af det glaciala tidehvarfvet, torde 
det vara lämpligt att framställa några på de, i det föregående 
framlagda, grunder hvilande lagringsförhållanden, som måste 
förefinnas närmare eller aflägsnare från isens utgångspunkt: 
Närmast (d. v. s. i det inre af Sverige mera än 600 fot öfver 
hafvet) bör man få: 
Yt- och ändrimoräner, hvilande omedelbart på 
Bottenmoränen. 
Exempel: ytterst allmänna. 
13 Af dessa sistnämnda block, hvilka städse genom sitt läge ådraga sig 
mycken uppmärksamhet, torde dock en stor del vara komna till sin 
plats på så sätt, att de burits på isens yta och vid dess afsmältning 
blifvit qvarlemnade. En del äro äfven i nyare och nyaste tid lösgjorda 
från det underliggande berget genom frostens inv erkan, s samt sedermera 
år efter år flyttade medelst den förenade verksamheten af det frysande 
vattnet, som lyft dem något litet från sitt underlag, och tyngdkraften, 
som, då isen smält, förmått röra dem något utför den lutande berg- 
hällen. Exempel på denna sistnämnda förflyttningsart ser man isynner- 
het ofta på de grofkorniga Örebrograniterna t. ex. i södra delen af Nora 
socken inom Örebro län. 
