10 D. HUMMEL, OM RULLSTENSBILDNINGAR. 
Redan i det anförda torde ligga nog bestämda antydnin- 
gar till, att dessa högtrakter icke varit sänkta under hafvet 
vid de skiktade aflagringarnes tillkomst derstädes, eller, som 
är liktydigt, närmast efter åsarnes tid. Skulle likväl tanken 
på väldiga slammassor och deras bortförande af hafvet eller 
rinnande vatten det oaktadt synas berättigad i och för åsfeno- 
menets förklarande, så vill jag här ytterligare tillfoga följande. 
Med tillbörligt afseende fästadt på denna högplatås ofant- 
liga utsträckning (se sid. 4) äfvensom på dess inom vissa stora 
trakter också i smått särdeles starkt kuperade yta, förefaller 
det högst otänkbart, att så betydande slamaflagringar, som af 
erosionsteorien här måste förutsättas (för att glacierelfvarne 
skulle flyta fram i åsarnes riktning!) och med detsamma ut- 
väl nödvändigt att tills vidare utelemna de på höglandet ofta före- 
kommande sporadiska bildningarne af skiktad lera, emedan i dem 
inga marina fossiler äro anträftade och bildningarne följaktligen lika 
väl kunna tänkas vara afsatta uti sötvattensbassiner. Här jemföres 
endast de, som äro verkligt bevisande genom sina fossiler eller genom 
sitt direkta samband med fossilförande lager. På gränsen mellan 
Vermland och Dalsland äro snäckor (ishafsformer) funna på nära 500 
f. höjd öfver hafvet. Glacialleran såväl der som Ö. ut går enligt A. 
Erdmann upp till omkring 500 fot. På bl. » Värgäårda» är enligt I. 
0. Fries Foldialeran (O. Torell, Unders. öfv. istiden I, sid. 44) icke 
träffad högre än 400 f. ö. h. På bl. » Viskafors» uppgår samma slags 
lera i ett sammanhang från slättlandet efter Viskan och Häggån en- 
dast till 300 fot. Derofvanför finnas blott sporadiska och, så vidt 
kändt är, fossilfria bildningar. Efter Åtrans och Nissans dalar kän- 
ner man ännu intet med säkerhet, dock torde, efter vissa topografi- 
ska förhållanden att döma, slättlandets marina glaciallera der ej 
uppgå högre än till vid pass 200 eller 250. Vid Lagans dalmynning 
uppgår samma lera (på slätten karakteriserad af ishafssnäckor) till 
vid pass 170, under det derjemte en vacker strandterrass N. om La- 
holm icke öfverstiger 200 f. ö. h. (Öfver denna höjd träffas skiktad 
fin sand vid Knäred, 242 f., samt hvarfvig lera vid Ljungby på öfver 
400 f.). På södra sidan af Hallandsås har jag funnit Yoldia i hvarf- 
vig lera, som der uppgår blott till 150 f. ö. h., men skiktade sand- 
aflagringar till 270 fot, hvilka sednare synts mig böra anses som gla- 
ciallerans strandbildningar (jfr Öfvers. af K. Vet. Akad. Förh. 1871. 
sid. 610). I Skånes öfriga leror äro inga fossila snäckor ännu mig 
veterligen funna, som häntyda på ett kallt klimat. Vid Skånes ost- 
kust (Brösarp) uppgår leran endast till 150 fot, under det skiktad 
sand träffas på 210—230 fot. På Kristianstadslätten går leran, enligt 
V. Karlsson, upp till inemot 100 fot; men en enstaka aflagring finnes 
på 250 f. ö. h. Glaciala sötvattensbildningar deremot äro i Skåne en- 
ligt A. G. Nathorst nu kända på ända till 400 fots höjd öfver hafvet 
(jfr Geol. Fören. Förh. 1874, Bd. 2, N:o 3). Om de lägre liggande 
förut beskrifna sötvattenslerorna efter och under istiden, se A. G. 
Nathorst: Lunds Univ. Årsskrift Tom. VII 1870, K. Vet. Akad. Förh. 
1872, samt L. Holmström: K. Vet. Akad. Förh. 18415, N:o I: 
Alla dessa förhållanden torde väl sannolikast bero derpå, att 
Sverige vid don tiden varit djupare nedsänkt under hafvet i sin mel- 
lersta del (Ö. ut från Dalsland), än i sin södra. 
') Då man härmed blott förstår deras allmänna längdutsträckning, utan 
att fästa afseende vid de förhållanden, som af strukturvexlingen mån- 
genstädes antydes hafva egt rum, se sid. 7. 
