16 D. HUMMEL, OM RULLSTENSBILDNINGAR. 
djupa sprickor. Om i isytans vågighet någon symetri är 
rådande, så att exempelvis mera sammanhängande fördjupnin- 
gar, ett slags hufvuddalar med sina förgreningar, finnas, är 
visserligen icke direkt uttaladt i nyssanförda redogörelse öfver 
iakttagelserna på Grönlands inlandsis, men att så är fallet, 
torde i någon mon framgå af förhållandena på Alpernas snö- 
fält, särdeles de jemnare. Snöfältens ytform är naturligen i 
högst väsentlig grad beroende af den underliggande markens. 
Vid afsmältning samlas vattnet mot sänkena och flyter fram 
efter dessa likasom i små dalfåror. Då sådane sänken en gång 
bildats på snöfälten, bibehålla de sig säkerligen äfven nedåt 
på isen, der markens ytförhållanden det medgifva. Isens spric- 
kor uppkomma till följd af isens rörelse, och äro djupast, der 
denna rörelse är starkast, såsom i de s. k. isströmmarne, af 
hvilka Grönlands vestsida företer 8—10 större och en mängd 
mindre; der isen befinner sig jemförelsevis i stillhet, är den 
också mera sprickfri; sprickornas riktning är i allmänhet vin- 
kelrät mot isens rörelseriktning, och deras djup aftager mot 
isströmmens sidor!). 
Angående isens renhet säger Nordenskiöld 1. c., sid. 997: 
»Längre än en kabellängd från randen träffar man inga stenar 
på inlandsisens yta»; och å sid. 1007: »iskanten är öfverallt 
beströdd med smärre stenbitar». MHäraf se vi, att inlandsisen, 
äfven der den saknar moräner, likväl vid sin afsmältning gif- 
ver upphof åt en mer eller mindre betydande grusaflagring?). 
Hvad slutligen beträffar isens understa del eller dess bot- 
tenyta?), så är den naturligen svår att få se, men man kan 
') Enligt Agassiz synes deras regelmässighet vara störst der gletscher- 
bäddens lutning är ringa; sprickornas mängd är störst högst upp 
mot snöfälten, der isen är mindre fast; jfr Unters. äber die Gletscher 
1841. 
Enligt J. Payer är isen på Grönland (och i allmänhet i polar- 
trakter) lösare än i Alperna, hvarför den också på förra stället är 
tätare genomdragen med sprickor, der den är i någon märkbar rö- 
relse.  Sprickornas storlek vexlar mycket; vanligen äro de några få 
fot i bredd, men stundom ända till 100: jfr Petermann Geogr. Mitth. 
STI NE TG 
?) Samma förhållande råder på Alpernas glacierer, hvilka på ändan äro 
alldeles öfversållade med större och mindre stenar, som förmodligen 
varit infrusna i isens undre del. 
Synbarligen kan häruti sökas en förklaring till det yngre kan- 
tiga krossgrusets uppkomst. Jfr Hummel, Öfvers. af de Geol. Förh. 
vid Hallandsås 1. c., sid. 603 och 611. 
>) Härefter användes uttrycken: isens dagyta och bottenyta, hvarmed 
menas dess öfre och undre yta, till skilnad från markens yta d. v.s. 
fasta berggrundens eller bottenmoränens. Derjemte förekomma or- 
den isdal och bergdal: med det förra förstås en dal eller längre sänk- 
ning på isens dagyta: med det sednare en dal i bergytan under isen. 
