18 D. HUMMEL, OM RULLSTENSBILDNINGAR. 
yta samt i sprickornas riktning och djup någon regel- 
bundenhet finnes, så måste också en sådan göra sig gällande 
i vattenströmmarnes rörelse samt till en viss grad framträda 
i ursvarfningarne på isens bottenyta. Om således på isens 
dagyta finnes en dalsänkning, så böra också nämnda urhålk- 
ningar blifva utbredda i riktningen af denna dal. Skulle der- 
jemte någon öfverensstämmelse i riktning ega rum mellan dal- 
sänkena på isens dagyta och på underliggande marken, så kan 
följden häraf blott blifva den, att det från sidorna af isdalen 
och vinkelrätt emot densamma nedströmmande vattnet fortfa- 
rande bibehåller sin ungefärliga riktning genom isen, att dessa 
vattenströmmar mötas någonstädes i bergdalen under isen samt 
der först vid sammanstötningen (eller vid något hinder) utöfva 
en kraftig verkan uppåt på isens bottenyta. Men något lik- 
artadt kan uppkomma äfven oberoende af markens relief, om 
sprickornas djup tilltager mot isströmmens midt, således afta- 
ger mot dess sidor. Dervid blir naturligen sprickans botten 
bestämmande för rörelseriktningen hos vattnet och den dervid 
utvecklade kraften träffar marken under en sned vinkel, lika- 
som 1i förra fallet någonstädes under isdalen samt med ena- 
handa verkan. Då sådana vattenströmmar naturligen måste 
uppkomma och nedfalla på otaliga ställen efter isdalens hela 
längd, om blott isens sprickfullhet det tillåter, följer också, 
att från motsatta sidor kommande strömmar mötas utefter en 
linie (mer eller mindre krokig) under isen, att de dervid mera 
utgöra sammanhängande väldiga sidoflöden än enstaka strömmar 
till följd af sprickornas konvergens mot djupet, samt att en 
långsträckt urhålkning (eller en rad af sådana) 1 isens botten- 
yta efter isdalens riktning såmedelst bör kunna uppkomma. 
Efter dessa sidoflödens förening bestämmes vattnets väg af 
markens lutningsförhållanden, hvarvid dalsänken gifva anled- 
ning till egentliga glacierelfvar!). 4 
Erkännes möjligheten af en sådan vattnets verkan på in- 
landsisens bottenyta, då synes förklaringen af höglandets ås- 
bildningar blifva jemförelsevis enkel. Den moränmassa, som 
ligger under isen, måste nemligen i hög grad blifva åverkad 
') Här skiljes således på sidoströmmar (med sidoflöden) och elfvar, hvar- 
vid med de förstnämnda förstås de vinkelrätt mot en isdals längd- 
riktning (antingen som skilda strömmar eller som under isen öfver 
en större yta utbredda flöden) nedstörtande vattenmassor, hvilkas 
slutliga förening till elfvar och bortrinnande efter markens lutning 
sker med förlust af en väsentlig del af den genom fallhöjden betin- 
gade kraften. 
