20 D. HUMMEL, OM RULLSTENSBILDNINGAR. 
ej dessa bassiner redan vid åsens daning förefunnits, torde de 
väl vara lätt nog förklarade genom de från sidorna ur isen 
nedstörtande vattenmassorna, hvilkas kraft att uppföra åsbyg- 
naden naturligen först måst yttra sig i att urgräfva det redan 
varande och sålunda framkalla åsgrafvarne!). Oftast torde väl 
dessa också tjenat som afledare för vattnet och derigenom ännu 
mer erhållit den ganska regelbundna formen. I nära samband 
med dessa bildningar stå synbarligen också vissa af åsgroparne, 
nemligen de, som finnas utsträckta i rad mellan tätt invid hvar- 
andra löpande åsar. Möjligen kunde de också uppkomma blott 
och bart genom isens skyddande inverkan och således bero 
på den öfverliggande formens utseende. De åsgropar deremot, 
som uppträda midt på en väl formad, ensam åsrygg, äro sä- 
kerligen de mest intressanta af dessa företeelser, men kanske 
de svåraste att förklara, om ej möjligen en ledtråd dervid kan 
sökas uti de enstaka vattenfall, hvilka tillhöra inlandsisar och 
genom flere omständigheters sammanträffande kunna af en 
slump nedstörta just på en åsrygg?). Dessa slags åsgropar äro 
också ytterst sällsynta i jemförelse med de förut nämnda. 
De regelbundna åsarnes afbrott, vexling i höjd samt sling- 
ring, äfven inom en väl markerad dal, är enligt denna tydning 
en naturlig följd af sidoflödenas vexling i mängd och styrka 
på ena eller andra sidan af dalen, äfvensom stundom kanske 
af tillgången på material. Att den vackra slingringen hos 
åsarne på mångfaldiga ställen finnes till, oaktadt de varit ut- 
satta för den öfverliggande isens verkningar, kan bero derpå, 
att genom nedsmältningen ett högst väsentligt hinder för isens 
fortsatta rörelse framträdt?). ; 
Orsaken till åsarnes på vissa ställen ganska märkbara af- 
vikelse från refflornas riktning är väl oftast att söka i den 
') Jag använder här ett namn, som blifvit af Geologen Otto GUMZLIUS 
föreslaget i analogi med åsgroparne. 
?) Slumpen är dock ej så stor, om man besinnar, att vattenfallen måste 
uppkomma i den djupaste delen af isdalen, eller just der, hvarunder 
åsen egentligen bör framgå. 
”) Under sista stadiet af isens tillvaro bör nemligen sannolikt sjelfva 
nedsmältningen, till följd af klimatets förmildring och nederbördens 
dermed sammanhängande beskaffenhet, tänkas hafva yttrat sig mindre 
uti ett sakta tillbakaryckande af iskanten (ss. på Grönland), än uti 
en direkt förminskning af hela ismassans tjocklek. Det sydsvenska 
höglandets nivåförhållanden måste äfven utgöra väsentliga hinder för 
isens rörelse, så mycket mer som isen derstädes (efter hvad åtskilliga 
förhållanden antyda, till hvilka jag framdeles &rnar återkomma) un- 
der nämnda tid sannolikt varit afskild från den öfriga inlandsisen 
och bildat en åt sig sjelf lemnad glacier utan nämnvärda tillflöden. 
