BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 2. N:O 11. 21 
mindre regelbundenhet, som utan tvifvel understundom gör 
sig gällande i förgreningar af en inlandsis” ytdalar äfvensom i 
utbredningen af de mera utan samband på isens yta befintliga 
fördjupningarne — den egentliga anledningen till sporadiska 
rullstensaflagringar med sina ofta besynnerliga konturer. Ge- 
nom tillvaron af dalförgreningar (om man så vill: hufvuddalar 
och bidalar) äro åsarnes s. k. utlöpare säkerligen en nödvändig 
företeelse. Sådana förhållanden som vid Delary (bl. Ljungby), 
der ej mindre än tre helt små biåsar stöta tillsammans i en 
punkt på hufvudåsen, och bilda en åsknut, synas mig äfven 
genom isytans beskaffenhet förklarliga. Likaså hvarför rull- 
stensbildningar så ofta mot den högt liggande ändan aftyna, 
såväl hvad beträffar storleken som letters bearbetning, då 
ju de små sänkena, som väl ofta uppkommo först under af- 
smältningen, sjelfva måste försvinna mot vattendelarne på isen. 
En ganska vigtig omständighet, nemligen åsars fullkomliga 
frånvaro 1 många stora och väl markerade dalar, med bety 
dande vattendrag, finner med inlandsisens tillhjelp sin enkla 
lösning, då det är en sanning, att isströmmarnes riktning och 
isens nivåförhållanden icke med nödvändighet äro af markens 
relief beroende och således exempel måste gifvas, då en vat- 
tendelare på isen stryker fram öfver, längs med eller på tvä- 
ren af en bergdal, hvarigenom i förra fallet några sidoflöden ur 
isen icke kunna komma till verksamhet i densamma dalen. 
Då det mest påfallande och mest egendomliga i rullstens- 
bildningen just är de långsträckta, stundom miltals följda ås- 
ryggarne med symetrisk form, är det också på dem isynner- 
het som en förklaring måste riktas. Det har derför i det före- 
gående lagts synnerlig vigt på dem, särdeles då de, som på 
höglandet ofta är fallet, stå i samband med storartade och 
starkt kuperade rullstensfält, i hvilka äfven mindre regelbundna, 
åslika förhöjningar äro ganska allmänna. Så beskaffade bild- 
ningar synas nemligen böra ställas främst såsom varande det 
mest fullständiga, som i den vägen blifvit frambragdt, och 
såsom sannolikt utgörande en nyckel till de annars kanske 
mera gåtfulla, enstaka förekommande, med namnet åsar egent- 
ligen betecknade aflagringarne. På höglandet kunna de nu 
nämnda naturligen icke tänkas uppkomna på olika sätt. Rull- 
stensfälten invid vissa åsar äro väl endast att anse såsom ett 
bihang, som till följd af vexlande förhållanden i ismassan, om 
hvilka det ännu är omöjligt att yttra sig, inom vissa delar af 
