22 D. HUMMEL, OM RULLSTENSBILDNINGAR. 
landet kunnat uppkomma, imom andra icke. Hafva de förra 
bildats under en inlandsis på sätt som beskrifvits, så måste 
äfven de sednare (de enstaka åsarne) hafva tillkommit på samma 
sätt. Det kan likväl kanske synas svårfattligt, huru ett sam- 
manhang i dessa symetriskt formade åsryggar med sidoflöde- 
nas tillhjelp uppkommit under isen. I förbigående då påpe- 
kande den omständigheten, att åsarne icke i allmänhet hafva 
det storartade sammanhang, som blifvit framstäldt på öfver- 
sigtskartor!), utan tvertom visar stora och ofta förekommande 
afbrott?), hvilka isynnerhet med erosionsteorien synas mig 
ganska svåra att förklara?), vill jag derför nu i korthet anföra 
hvad som talar för danandet af detta sammanhang (sådant det 
i verkligheten visar sig) under en inlandsis. Dervid bör då 
företrädesvis anmärkas: 
att åsarne i de flesta fall framgå i dalar eller smärre dal- 
sänken, äfven der de gå öfver platåer; 
att en inlandsis, om dess mägtighet är relativt liten, san- 
nolikt i väsentlig grad måste till sina nivåvexlingar vara be- 
roende af underlagets, eller under nedsmältningen blifva det 
allt mera; 
att således också dalformen på jordytan, särdeles i hög- 
trakterna, antagligen utöfvat ett vigtigt inflytande på isström- 
marnes eller sänkenas läge och riktning, så mycket hellre, som 
hela ismassans rörelse under den sista tiden synbarligen i-all- 
mänhet följt våra större och mera regelbundna dalar. 
Om det således kanhända bör såsom regel anses, att en 
öfverensstämmelse, om än ringa, mellan markens och isens yt- 
beskaffenhet varit det, som mest underlättat danandet af sam- 
manhang hos en åsbildning, så få vi dock ej glömma, att spric- 
kornas djupförhållanden och utbredning, om deri såsom förut 
antyddes någon regelbundenhet kan spåras, redan i och för 
sig, genom den riktning de gåfvo åt sidoflödena, måste hafva 
1 I »Qvartära bildningarne» och i A. E. Törnebohms förtt citerade 
uppsats i Geol. Föreningens Förhandl. 
2) Se de geologiska kartbladen, hvaraf den här medföljande öfversigts- 
kartan är en så vidt möjligt trogen afbild. 
Om ett haf eller ett längs efter åsen rinnande vatten icke allenast 
uppfört sjelfva åsryggen af en flodbädd, utan äfven genom urskär- 
ning framkallat afbrotten, hvarför ser man då så ofta, att åsen vid 
ett afbrott tillspetsas, på samma gång hvarje spår af den denuderade 
delen saknas? Borde icke tvertom den undanförda rullstensmassan 
antingen finnas aflagrad i närheten, eller ännu oftare framträda i 
form af förtjockningar vid ändarne mot hvarje sådant afbrott? 
