BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 2. N:0O 11. 33 
Såsom Professor Torell påpekat i »Undersökningar öfver 
istiden» (sid. 44) är också åsarnes läge mellan Gefle CR Öst- 
hammar med tillhjelp af glacierelfvar svårt att förklara. 
Hvad som likväl mera bestämdt talar för inlandsisens ut- 
bredning äfven öfver Mälardalen vid ifrågavarande tid, är den 
högst anmärkningsvärda afslutningen på de stora åsar, som 
öfvertvära nämde dal, samt deras förhållande till hvarandra i 
allmänhet inom Södermanland i jemförelse med omkringlig- 
gande trakter, särdeles då dessa åsars märkliga öfverensstäm- 
melse med refflorna tillräckligt beaktas. Öfversigtskartan (tafl. 
2) framställer detta tydligast. Man kan af refflornas riktning 
se, att i ismassan tre olika rörelser gjort sig gällande, hvilka 
sträfvat att upphäfva hvarandra. Af dessa Halva synbarligen 
de båda yttre varit bestämmande för riktningen af den meller- 
sta. Den längst i öster belägna isströmmen kom nemligen 
ifrån Geflebugten, i NO.—SV--lig riktning, in emot den stora 
från Dalarnes högtrakter i NV.—SO0., mot Östergötland och 
Södermanland fortskridande. Innan dessa stridiga rörelser kunde 
bringas i öfverensstämmelse, måste en del af ismassan blifva 
utsatt för en stark påtryckning från sidorna. Detta var den 
del som passerade Södermanland. Förhållandet antydes af 
refflornas konvergerande riktning mot en viss trakt, mellan 
Nyköping och Trosa ungefärligen. Hvad som måste förvåna, 
är att i åsarnes riktning en likartad konvergens inom samma 
trakt råder, och detta, under det att mot V. eller Ö. denna 
konvergens så småningom öfvergår till den normala riktning, 
som der tillhör refflorna inom hvardera systemet, utan att i 
landets nivåförhållanden någon giltig anledning dertill är syn- 
bar. Men ännu märkligare är, att just mot den trakt, der kon- 
vergensen blir störst, upphör så småningom åsarnes regelbun- 
denhet. Der breda de ut sig till besynnerligt formade fält, 
der lida de täta afbrott, der uppträda de slutligen blott som 
helt oansenliga spridda kullar utan något synbart samband och 
försvinna. Hvar skall väl en orsak till detta egendomliga af- 
slutande af Södermanlands rullstensåsar sökas, om ej deruti, 
att isen genom påtryckningen af de väldiga isströmmarne i Ö. 
och V. blifvit underkastad en mot SO. allt starkare samman- 
pressning, hvarigenom dess ytförhållanden kunnat i väsentlig 
grad förändras? Om således isens yta inom högtrakterna er- 
hållit några regelbundet utsträckta dalsänken och dessa bibe- 
hållit sig till låglandet, så blefvo de likväl der af nämda orsak 
2 
Oo 
