BIHANG TILL K. SV. VET. AKAD. HANDL. B. 2. N:O 14. 21 
i det för detta ändamål vid retorten fastgjorda röret. "THOMSON 
omnämner emellertid ett på CHILDRENS laboratorium utfördt för- 
sök, som tyckes tala för metallens flygtighet. Då nämligen ce- 
riumoxalat glödgades mycket starkt i en koldegel, hvars myn- 
ning bestod af en lerpipa, erhölls ej någon återstod. 
MosaAnDER, som förgäfves sökte reducera cerium genom att 
leda kaliumgas öfver upphettad ceroxidul eller fluorcerium (i förra 
fallet inträffade ingen, i senare en mycket ofullständig reduktion), 
nådde målet genom användande af klorcerium. För att erhålla 
detta vattenfritt, upphettade han svafvelcerium i en ström torr 
klorgas, hvarvid klorsvafvel bortgick och vattenfritt klorcerium 
(vanligen förorenadt af basiskt salt) återstod. Sedan klorgasen 
bortdrifvits genom en ström af torr vätgas, upphettades klor- 
cerium och kaliumgas leddes deröfver så länge som den absor- 
berades. Härvid erhölls en mörkbrun massa, som bestod af re- 
duceradt cerium, insmält i klorkalium. Då för att aflägsna detta 
senare ett lösningsmedel måste användas och detta, vare sig det 
var vatten eller sprit, dekomponerades af den reducerade metallen, 
så blef det erhållna ceriumpulvret alltid förorenadt af en större 
eller mindre mängd oxid. Denna orena, pulverformiga cer, som 
var röd eller rödbrun till färgen, sönderdelade vatten redan vid 
0”, men vid kokning med samma häftighet, som om en svag 
syra varit närvarande. Af äfven mycket utspädda syror löstes 
den med lätthet. Då metallpulvret polerades, erhöll det en matt, 
oråaktig glans. Vid upphettning i fria luften eller i klorgas 
tände det sig lätt och förbrann med liflighet. Af luftens fuktig- 
het oxiderades det småningom. Med svafvel bildade det svafvel- 
cerium, men först vid stark upphettning. Upphettadt med fos- 
for deremot syntes det ej angripas. Det tycktes icke leda elek- 
triciteten. 
GÖBELS uppgift, att metalliskt cerium kan erhållas helt en- 
kelt genom glödgning af formiat i för luftens tillträde skyddadt 
kärl, fann BERINGER ej öfverensstämmande med verkliga förhål- 
landet. Likaledes försökte BERINGER förgäfves att reducera cer- 
oxid med kol vid häftig blästereld. Deremot erhöll han metallen 
i form af ett tungt, grått pulver, som för polerstålet antog me- 
tallglans, genom att i en ström torr klorgas upphetta en bland- 
ning af klorcerium och salmiak, till dess den senare bortgått, 
hvarefter lager af den återstående vattenfria cerkloruren, omvex- 
lande med natriumkulor, inlades i ett i ena ändan tillsmält glas- 
rör, som upphettades i koleld, hvarefter massan behandlades med 
