30 JOLIN, OM CERIUM OCH DESS FÖRENINGAR. 
ganat. Vid lindrig upphettning öfvergå cerisalterna i allmänhet - 
till cerosalter, vid starkare upphettning dekomponeras de. De 
neutrala salterna kristallisera väl, men förvandlas lätt till olösliga 
basiska föreningar (t. ex. vid behandling med vatten). - 
Mot vanliga reaktionsmedel visa cerisalterna följande för- 
hållanden: 
Kali och natron fälla gult bioxidhydrat, som kan befrias 
från en halt af alkali genom uttvättning med ättiksyrehaltigt 
vatten; tillsättas de i öfverskott, blir fällningen rödgrå, men 
gulnar snart i luften. Den rödgråa fällningen är enligt RAM- 
MELSBERG hydratet af en intermediär oxid Ce;O, (=3Ce0O,+ 
Ce,O;), som under upptagande af syre ur luften förvandlas till 
bioxid. 
Amoniak och svafvelamonium fälla äfvenledes cerihydrat (det 
senare under utveckling af vätesvafla), som enligt Erk kan till 
större delen befrias från basiska salter genom tvättning med 
amoniakhaltigt, hett vatten. 
Alkalikarbonater gifva en hvit fällning, som i öfverskott af 
fällningsmedlet (synnerligen om detta varit amoniumbikarbonat) 
är något löslig, men åter kan utfällas genom lösningens kokning. 
Oxalsyra åstadkommer en smutsigt brunröd fällning, som 
vid vätskans upphettning till kokning hastigt öfvergår till hvitt, 
kristalliniskt cerooxalat, under det att vätskan genom reduktion 
blir färglös. År oxalsyra närvarande i öfverskott, inträffar denna 
omvandling, fast långsammare, äfven utan uppvärmning. 
Ferrocyankalium och ferricyankalium åstadkomma gula fäll- 
ningar. 
Reduktionsmedel affärga hastigt cerisalternas lösningar. 
Direkta föreningar mellan cerium och kol, kisel, 
fosfor, svafvel och selen. 
Kolcerium, CeCs. DLAUGIER är den förste, som omnämner 
denna förening. Han erhöll genom att blanda bioxid (beredd 
genom glödgning af oxalatet) med olja och glödga blandningen 
i en porslinsretort en svart, med glänsande punkter försedd massa. 
Om denna ännu varm bragtes i beröring med luften, tände den 
sig och förbrann utan vigtsförändring till oxid. 
MOsANDER erhöll genom svag upphettning af oxalatet (eller 
tartratet), under hindrande af luftens tillträde, ett svartgrått pul- 
ver, som delvis löste sig i saltsyra under utveckling af klor, men 
