; Sa 
Med anslutning till en föregående uppsats om beräknin- 
gen af de små planeternas relativa störingar, skall jag i den 
föreliggande försöka att utveckla en method, enligt hvilken 
äfven de absoluta störingarne mojligast lätt kunna härledas; 
och detta i en sådan form, att begagnandet af de allmänna stö- 
ringsuttrycken ej erfordrar det tidsödande förarbetet af en 
tabullering. En, genom ett sådant företräde sig utmärkande 
form erhåller man, om störimngarne utvecklas efter tvenne så be- 
skaffade argument, att det ena under vissa tidsintervaller bi- 
behåller sitt värde oförändradt. 
Det gifves flere olika sätt, på hvilka störingsuttrycken 
kunna göras beroende af sådana argument, men vid alla dessa 
blifver giltigheten af störingsformlerna inskränkt inom någon 
viss del af banan. Af denna orsak måste de fullständiga stö- 
ringarne representeras af minst två olika formelsystem. Detta 
är visserligen en olägenhet, hvilken dock vida öfverväges af 
den fördel, begagnandet af argument med ofvan omnämnda 
egenskap medför. 
Den utgångspunkt, från hvilken methoden för beräknin- 
gen af de relativa störingarne härleddes, öppnar äfven en väg 
för härledningen af absoluta störingar i den påtänkta formen. 
Den störda planetens excentriska anomali bibehålles härvid 
såsom det ena argumentet, men den störande planetens koor- 
dinater uttryckas medelst såväl det förstnämnda argumentet 
som den vinkel, hvilken i den föregående uppsatsen blifvit be- 
tecknad med X,. Införandet af dessa argument ske på grund 
af eqv. (5) i nämnde uppsats, eller!) 
2 (CATE . 
g = FR + Ben Sin (2n + 1) (e — m7) 
0 
; Wo as MID RANG 
— ee — Sing — — 2 ol, SM 2ne 
n 22 
1) De i den föregående uppsatsen begagnade beteckningarne användas oför- 
ändrade äfven här; vid citationer till nämnde uppsats betecknas den- 
samma med (TI). ; 
