14 NORDENSKIÖLD, POLAREXPEITIONEN 1872-73. 
flås och späckas, hvarpå kroppen lemnas qvär på stranden i 
granskapet af det tält, der fångstmännen slagit upp sin bostad. 
Detta kan ske utan någon olägenhet och utan att någon stank 
sprides i trakten, emedan dessa ömsom för solvärme, ömsom 
för fukt och väta utsatta döda djurkroppar ej förruttna i dessa 
trakter. Sommaren 1873 kom till och med en särskild ångbåt 
upp till Isfjorden för att insamla ben m. m. för en guanofabrik 
i norra Norge, och bland annat intog han som last öfver 
hundra, sommaren 1872 dödade, på stranden liggande, ännu all- 
deles köttiga, men icke förruttnade hvitfiskkroppar. Ett krafti- 
gare bevis derpå, att någon förruttnelse i egentlig mening ej 
försiggår på Spetsbergen, kan man väl knappast begära. Utan 
tvifvel står denna brist på fermentämnen i luften i det närmaste 
sammanhang med traktens lyckliga sanitära förhållanden, hvilkas 
beskaffenhet närmare framgår af följande, 1 beskrifningen på 
1864 års resa intagna skildring: 
»Man förkyler sig sällan på Spetsbergen, ehuru man der nä- 
stan dagligen är utsatt för temperaturväxlingar, hvilka i sydli- 
gare klimat förr eller senare skulle medföra ganska betänkliga 
följder; och man kan trygt påstå, att ett sundare, för kroppens 
välbefinnande mer gynsamt sommarklimat än Spetsbergens 
knappast torde finnas på jordytan. Under de trenne somrar, de 
svenska expeditionerna besökt dessa trakter, har intet enda fall 
af katarr, diarré, frossa, feber eller någon annan sjukdom inträffat 
om bord på expeditionens fartyg. Vi stodo dess utom i nära be- 
röring med nästan samtlige Spetsbergsskeppare och tillbragte 
mången stund med dem i samspråk om dagens stora frågor. 
hvilka naturligtvis ej kunde röra sig kring Polens, Preussens 
eller Mexikos angelägenheter. Vår verld var mera inskränkt, 
dess invånares antal mer fäåtaligt; äfven obetydligare tilldra- 
gelser, t. ex. ett mindre olycksfall, utgjorde derför en för våra 
förhållanden anmärkningsvärd och behörigen kommenterad hän- 
delse. Då vi aldrig hörde en sjukdom omtalas, så kan det der- 
för anses såsom ett bevis derpå, att under de tre somrar, som 
vi vistades på Spetsbergen, ingen enda af de två till tre hundra 
man, som sysselsatte sig med spetsbergsfängsten, varit angripen 
af någon allvarligare sjukdom. Härtill kommer, att under hela 
den tid, som norska Spetsbergsfångsten varat, d. v. s. un- 
der en tidrymd af omkring 40 år, intet enda af sjukdom 
förorsakat dödsfall egt rum under sommarexpeditionerna; och 
dock har under denna tid större delen af fångstmännen ofta 
