20 NORDENSKIÖLD, POLAREXPEDITIONEN 1872—73. 
meteoriterna så ymnigt förekommande magnesians rikliga upp- 
trädande i vissa bestämda geologiska horisonter, och om ej en 
visserligen ringa, men dock oupphörligt försiggående tillök- 
ning af jordens massa måste betinga mycket väsentliga för- 
ändringar i de nu gällande geologiska teorierna, hvilka gå ut 
från det antagandet, att jordklotet, sedan växters och djurs 
första uppträdande, varit i qvantitativt hänseende i det när- 
maste oförändradt, att de geologiska förändringarna alltid be- 
rott på förändring 1 massans fördelning på jordytan, aldrig 
på tillkomsten utifrån af nytt byggnadsmateriel till vårt jord- 
klot. 
Det var tydligen omöjligt att genom isen framtränga till 
Parryön. I stället försökte vi att nå Liefdebay, för att derifrån 
passa på ett lägligt tillfälle att framtränga till vår egentliga 
bestämmelseort. Efter en mängd, med åtskilliga äfventyr 
förenade zigzagfärder, under hvilka våra fartyg ofta nog fingo 
sig allvarliga famntag af isen, måste vi äfven afstå härifrån 
och återvända till vår utgångspunkt Fairhaven, hvilken, oaktadt 
sitt läge strax söder om 80”, alltid om sommaren och kanske 
till och med största delen af året är isfri. 
Under kryssningen bland isen träffade vi en på jagt stadd 
fångstbåt, hvars besättning tillhörde ett fartyg, som för 3:ne 
veckor sedan blifvit af is instängdt i Liefdebay. Sedan dess 
hade de hållit daglig utkik på isen och alltid funnit hafvet 
norr ut fullkomligt isbetäckt. 
Om aftonen d. 9:de augusti föll vårt ankar å nyo på samma 
plats, som vi med så stora förhoppningar lemnat föregående 
dags morgon. Detta ställe är på kartorna betecknadt med 
namnet Fairhaven och bildar en af de många, tidigt isfria ham- 
nar eller rättare ankarplatser, som träffas vid Spetsbergens 
N.V. hörn. I forna dagar utgjorde stället en samlingsplats 
för talrika hvalfångare, som vid dess stränder hade tranbränneri- 
anlägg, af hvilka grundmurarna ännu ferestädes stå qvar. Någon 
egentlig hamn finnes här icke, utan ankarplatsen utgöres af 
ett mellan Norsköarna och fasta landet beläget sund, rent mot 
norr, men utan något vindskydd, söder ut derimot så fullt af 
granitgrund, att ankarplatsen svårligen kan anlöpas denna väg. 
I början ankrade fartyget ett stycke utanför inre Norsk- 
öns sydspets, hvarest dock något skydd för nordliga vindar ej 
förefans och dessutom en stark, med ebben växlande ström 
var rådande. Sedermera flyttades derför Polhem till en liten 
