BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 2. N:0O 18. 35 
stigt ända till 21” under 0”. Stora ismassor drefvo in från 
norr, fylde snart hela Wijdebay och Mosselbay samt fröso 
i den starka kölden snart tillsammäån, så att man redan den 
19:de kunde gå öfver nyfrusen is i land. Den 17:de kommo 
lapparne med underrättelse att renarna 2:ne dagar förut rymt, 
och att de i alla riktningar blifvit eftersökta, men förgäfves. 
Det blef tydligen nu nödvändigt att bereda sig derpå, att 
jämte den egentliga polarexpeditionen äfven Gladans och Onkel 
Adams besättningar skulle tillbringa vintern i Mosselbay. In- 
alles blefve det således nödvändigt att under vinterns iopp föda 
67 man i stället för, såsom först afsedt var, några och tjugu, 
ett nog bekymmersamt förhållande, då hvarken Gladan eller 
Onkel Adam beredt sig härpå. Lyckligtvis var expeditionens 
förråd på vinterkläder mycket rikligt, och det visade sig äf- 
ven, efter noggranna beräkningar, att om portionen inskränktes 
till två tredjedelar af den beräknade, så fans på de trenne far- 
tygen lifsmedel för alla man till nästkommande augusti eller 
september månad. <Knappast hade dessa beräkningar blifvit 
afslutade, förr än vi mottogo en annan ledsam underrättelse. 
Den 30:de sept. ankommo nämligen sju fångstmän öfver isen 
från sex vid Greyhook och Redbeach instängda fartyg med för- 
frågan, om vi kunde under vintern lemna lifsmedel till dessa 
fartygs besättningar, hvilka sammanlagdt belupo sig till 57 
man. Sjelfva sade de sig hafva lifsmedel, de flesta endast för 
en, några för tre månader. 
Som jag redan nämde, hade vi efter Gladans och Onkel 
Adams instängning icke ens tillgång till full ranson för oss 
sjelfva under vintern, och om antalet ytterligare skulle för- 
dubblas, så blefve det nödvändigt att inskränka portionen till 
hälften af hvad den ursprungligen varit — ett förhållande, som 
helt säkert hade haft högst bedröfliga följder. Men icke var det 
heller möjligt att, medan ännu något fans att dela på, låta med- 
menniskor gå hungersdöden till mötes i vårt omedelbara gran- 
skap, och vi lemnade derför till fångstmännens utskickade ett 
skriftligt svar med det besked, att vi skulle, så godt vi kunde, 
mottaga, föda och härbergera dem. Lyckligtvis inträffade om- 
ständigheter som gjorde, att den erbjudna hjelpen icke kom att 
tagas i anspråk. Hade det inträffat, så hade sannolikt ingen 
enda hvarken af oss eller af fångstmännen öfverlefvat vintern. 
Det bedröfliga öde, som i alla fall drabbade en del af fångst- 
