BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 2, N:o 18. 43 
års svenska expedition. Efter fångstmännens beskrifning var 
dock fogeln alldeles förvillad och förbryllad, och MALMGREN in- 
registrerade derför denna Spetsbergens enda verkligen fångade 
roffogel bland de foglar, som tillfälligtvis förirra sig till dessa 
trakter. Nu visade det sig tydligen, att Strix nyctea verkligen 
häckar på Spetsbergen, och det sannolikt just på de fjäll, som 
utgöra tillhåll för riporna, efter hvilkas drägt ugglans är helt 
och hållet modellerad, och hvilka äfven helt säkert utgöra ugg- 
lans förnämsta föda. Den nu skjutna fogelns fullkomligt oska- 
dade kräfva innehöll endast några blyhagel, härrörande från nå- 
gon sårad och af ugglan förtärd ripa. 
Under våra föregående expeditioner hade vi endast sällan 
lyckats träffa några ripor, och det var derför för oss ganska 
oväntadt att finna, att äfven denna, förut såsom tämligen säll- 
synt ansedda fogel häckar kolonivis, hvarvid den, liksom alla 
andra arktiska fogelarter, hvilka ej såsom grågåsen äro starka 
nog att försvara sig, väljer häckningsstället så, att det ej är till- 
gängligt för polarräfven. Åtminstone tycktes detta vara fallet 
med det ripfjäll, som låg i granskapet af Polhem, på södra si- 
dan af Mosselbay. Det egentliga häckningsstället låg nämligen 
mycket högt upp bland otillgängliga stenras. För att söka sin 
föda — knoppar och frön af allahanda växter — kommo dock 
riporna, 1 synnerhet vissa tider på dagen, ned till lägre belägna, 
snöfria ställen. Här kunde de nås af våra skyttar, som ock un- 
der vinterns lopp sköto flera hundra stycken. Denna jagt bil- 
dade ett verkligen värdefullt bidrag till vår vinterkost, som om- 
ständigheterna gjort väl knapp och otillräcklig. - Polarripans 
kött är mycket fett och har förmodligen derigenom ett visst 
tycke med köttet af god sjöfogel. Åtskilliga af oss trodde sig till 
och med, om den skjutna ripan förvarades allt för länge innan 
den spisades, hos densamma förmärka en tydlig transmak. 
Min erfarenhet rörande de vanligaste spetsbergsfoglarnas 
ätbarhet och smak är följande: 
Fjärplyt (Tringa maritima). Utmärkt, fullt jämförlig i af- 
seende å köttets smak med beckasinen. 
Ripa (Lagopus hyperboreus). Utmärkt god, åtminstone om 
ripan ej förvarats allt för länge. 
Grågås (Anser brachyfhynchus). Fullt ut lika god som 
vanlig vildgås. 
Spetsbergsgåsen (Anser bernicla). Af fängstmännen kallad 
»rapphöna». God. i 
