BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 2. N:O 18. Dö 
Det föreföll mig ganska oväntadt, att djur, hvilka helt sä- 
kert icke inom sin organism ega något medel att i nämnvärd 
grad höja den inre kroppsvärmen öfver det omgifvande medi- 
ets, kunna lefva vid en temperatur betydligt under 0”, d. v. 
s. betydligt under den temperatur, vid hvilken de flesta anima- 
liska vätskor frysa, i fall ej öfverkylning af en eller annan an- 
ledning eger rum. Vid en temperatur lägre än —10?” tyckes 
dessa krustaceers förmåga att fosforescera upphöra. Men då det 
element, i hvilket de lefva — ytan af snön närmast stranden —, 
otaliga gånger under vintern blir ytterligare afkyldt ett par tio- 
tal grader, är det väl föga sannolikt, att dessa små djur lida nå- 
got men genom att utsättas under några timmars lopp för en 
köldgrad af —20” till —40”, om ock deras lys- och förmodligen 
äfven rörelseförmåga 'afstannar betydligt tidigare. 
Såsom ofvanför nämdes, verkstäldes under vinterns lopp 
dagligen draggningar för zoologiskt och botaniskt ändamål, i öp- 
pet vatten, om något isfritt ställe förefans i granskapet af stu- 
gan, eljest under isen. Lapparne, som efter renarnes bortsprin- 
gande fått dessa arbeten på sin lott, gingo härvid till väga på 
följande sätt: 
"Åtskilliga hål höggos i en rad, på något större afstånd 
från hvarandra än längden af den längsta handterliga spira, som 
vi kunde anskaffa. Vid denna spira fastbands draggningslinan, 
så att den lopp utmed hela stången och var fästad vid hvar- 
dera af dess ändar. En 13 famns lång sladd hängde lös för 
främre ändan. Derpå dels kastades, dels manades stången un- 
der vattnet från det ena hålet till det andra, tills den slutligen 
upptogs från det sista hålet på det sätt, att man först med en 
lång båtshake, som från vaken stacks ned under isen, uppdrog 
sladden och derpå med dess tillhjelp stången. När isen var 
tjock och till följd deraf de hål, som höggos i isen, trängre, var 
stångens upptagning ofta ganska svår och ej möjlig, med mindre 
den lösa sladden var fästad ytterst på stångens ända, hvarigenom 
den häfstång man erhöll för att bringa den förut horisontala 
spiran i det vertikala läge, att den kunde upptagas från den 
trånga och djupa vaken, blef så stor som möjligt. Sedan på 
detta sätt en lina en gång var frammanad ett tillräckligt långt 
stycke, verkstäldes draggningen på vanligt sätt, dock så, att 
2:ne linor, en från hvardera vaken, voro fästa vid skrapan, 
hvarigenom man flera gånger kunde med skrapan öfvergå samma 
terräng och med en obetydlig förflyttning af ändpunkterna be- 
