58 NORDENSKIÖLD, POLAREXPEDITIONEN 1872—73. 
tadt stormen dref ingen is in i mynningen af Wijdebay. Tvärt 
om skingrades den på sina ställen ett par meter tjocka, men 
förmodligen föga sammanhängande isen i hamnen ännu en gång, 
och det så hastigt, att manskap, som voro i land från fartygen, 
icke hunno om bord, innan den isbrygga, på hvilken man strax 
förut kunnat släpa kanoner, var försvunnen. Men redan 2:ne 
dagar derpå belades hafvet med ny is under en köld af —27”,6, 
och denna is blef sedan qvarliggande ända till slutet af juni. 
Återstoden af februari, mars och april månäder var kall, dock 
sjönk temperaturen aldrig till —40”. Den kallaste dagen, den 
20:de febr., med en medeltemperatur af —35”,87, var samma dag, 
som den, då solen åter vid Mosselbay höjde sig öfver horisonten. 
Redan den 11:te febr. kunde man utan att tända ljus eller 
lampa läsa och skrifva i stugan mellan kl. 9 f. m. och 3 e. m. 
Den mörkaste tiden af december såg man derimot middagstid 
knappast någon ljusstrimma å horisonten i söder, och det var så 
mörkt, att man icke kunde urskilja höjningar och sänkningar på 
marken. | 
Under vintern hade djurlifvet på land nästan helt och hål- 
let upphört. Däggdjuren, räfven,' renen och isbjörnen, blifva 
naturligtvis qvar, men tycktes hafva dragit sig inåt landét. Vid 
Mosselbay sågs under denna tid endast en räf, d. 15:de dec., och 
2:ne björnar. Den ena mötte draggningsmanskapet på isen, den 
andra sköts af PALANDER vid stugan den 6:te mars, just då den 
gjort ett försök att bemäktiga sig den vid stugknuten fastbundna 
renen. Derimot sågo vi vid Mosselbay ej en enda vildren un- 
der vintern, och ej heller kunde vi vid solens återkomst för- 
märka några vildrenspår på de vidsträckta snöslätterna i gran- 
skapet. Under slädfärden sågo vi derimot vid kusterna af nord- 
ostlandet, i synnerhet på dess norra sida, en mängd renar och 
björnar, och ferestädes, i synnerhet utanför uddar som stupade 
brant emot hafvet, verkliga gångstigar efter dessa djur. Björ- 
narna gingo ofta två och två tillsammans, voro mycket magra 
och togo i allmänhet genast till flykten då de förföljdes. De träf- 
fades så väl vid kusterna som långt ute på isen, -oaktadt några 
sälar eller andra djur, som kunde utgöra föremål för deras jagt, 
derstädes icke kunde upptäckas. Renarna höllo sig vid kusten 
och tycktes i synnerhet söka sin föda på de der förekommande 
nakna, på lafvegetation ganska rika fjällsidorna. På ett par 
ställen gåfvo samlingar af blod och hår på snön till känna, att en 
ren blifvit dödad och uppäten af en björn, och ofta sågos spår 
