BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND. 2. N:0 18. S1 
den del af Grönlands inlandsis, hvilken 1870 undersöktes af d:r 
BERGGREN och mig — men djupa, nästan bottenlösa afgrunder 
förekommo dock här i mängd, ofta tillräckligt stora att sluka 
oss och våra slädar, och desto farligare, som de för det mesta 
voro så fullkomligt dolda af ett bräckligt snöhvalf, att man, äf- 
ven då man stod vid klyftans rand, endast genom borrning med 
en jernskodd käpp, ganska ofta först genom att sjelf falla ned, 
kunde öfvertyga sig om dess tillvaro, riktning och utsträckning. 
Redan innan vi släpat upp slädarna ett hundratal fot, mötte 
vi en bred, men ej synnerligen djup, flerestädes öppen, d. v. s. 
ej af snö täckt klyfta, som dock lätt passerades på en under 
något yrväder bildad snöbrygga, tillräckligt stark att bära oss 
och våra slädar, och då man icke med ögat kunde urskilja nå- 
gra klyftor vidare, antog jag, att Nordostlandets, såsom jag förut 
nämt, nästan fullkomligt jämna inlandsis framdeles, åtminstone 
tills vi nådde andra stranden, skulle vara sammanhängande och 
säker. Men knappast hade vi ytterligare framgått ett tusental 
alnar, innan en af manskapet försvann under den på detta ställe 
alldeles jämna isen, och det så hastigt, att han ej ens hann upp- 
gifva ett rop om hjelp. Då vi förskräckta blickade ned i det 
vid hans fall bildade hålet, funno vi honom hängande i drag- 
linan, vid hvilken han var fästad med en rensele, öfver en 
djup, förut af ett tunt snöhvalf fullständigt dold afgrund. Nå- 
gra ögonblick derefter var han åter upphissad, oskadd och oför- 
färad, men något förvånad öfver sitt äfventyr — någon aning 
om tillvaron af dylika fallgropar hade han förut icke. Om ar- 
men hade glidit undan renselen, som utgjordes af ett enkelt 
axelgehäng, så hade han varit förlorad. 
För säkerhetens skull förändrades dragselarna nu så, att nå- 
gon glidning ur selen icke behöfde befaras, för den händelse 
man blefve hängande i densamma; den främste mannen för- 
sågs med en båtshake, med hvilken han skulle, så vidt möjligt 
var, undersöka misstänkta ställen, och så gingo vi vidare. Un- 
der denna återstående färd passerades otaliga klyftor, bland 
hvilka en stor del först upptäcktes derigenom, att snöhvalfvet 
störtade in för våra fötter, eller att någon af oss föll ned med 
foten eller halfva kroppen. Vanligen lyckades man dock i tid 
att få den andra foten på mer säker botten, eller att med hän- 
derna få tag i någon släde eller någon af kamraternas linor och 
derigenom undvika att falla helt och hållet ned. Men äfven 
detta inträffade ofta, dock, tack vare draglinornas styrka, utan 
