104 NORDENSKIOLD, POLAREXPEDITIONEN 1872—73. 
1864 fann MALMGREN en mängd uppkastade bollar innehål-- 
lande sillben, rundt om benen af stor-måsar eller borgmästare, 
som häckade på sidosluttningarna af Mitterhooken, och han 
drog deraf den slutsatsen, att betydliga sillstim stundom träffas 
i dessa farvatten. Vi erhöllo nu bekräftelse härpå. 1872 hade 
en skeppare från Tromsö i Belsound fångat en massa torsk på 
30 till 40 famnars vatten. Sill fans ofta i magen på de fån- 
gade torskarna. Samma sommar hade en hval förföljt ett sill- 
stim i Belsounds mynning, och enligt min sagesmans, en fångst-: 
mans utsago var »Silden saa tyk, at den veltede af Ryggen paa. 
Hvalen, da den kom op». 
Van Miensbay är, såsom en blick på kartan utvisar, skild , 
från hufvudfjorden genom en betydligare ö och ett par smärre 
holmar. De fartyg, som löpa in i fjorden, hafva någon gång 
passerat det södra inloppet, mellan Mitterhooklandet och skären. 
Farvattnet är dock här mycket orent, och fångstmännen välja 
derför vanligen det jämförelsevis klippfria norra sundet, mellan 
holmen i sundets midt och fastlandet. Sedan den närbelägna 
hamnen blifvit fyld af Frithiofs glacier, bruka fångstmännen 
ankra vid Kolfjället. 
Efter att den 16:de hafva förgäfves sökt att få rätt på de 
lager med miocena växtförsteningar, som jag 1858 träffade vid 
Kolfjället, rodde jag åter den 17:de mot Belsounds mynning, 
för att med mina fångstmän återvända till Isfjorden. Strax på 
andra sidan Axels öar mötte jag en annan båt med en tysk geo- 
log om bord, herr v. DrRAscHE, hvilken inbjöd mig att med 
hans fartyg återvända till Isfjorden. Jag begagnade detta an-, 
bud så mycket hellre, som en färd i öppen båt långs med Spets- 
bergens öppna, ytterligt orena vestkust lätteligen kan blifva 
mycket fördröjd genom vestlig vind och sjögång. Efter några 
ytterligare utflykter i granskapet med d:r v. DRAScHE följde 
jag sålunda med hans fartyg till Isfjorden, dit jag åter ankom 
den 18:de juli. 
Tvänne dagar derefter, den 20:de på eftermiddagen, syntes 
vid fjordmynningen en ångare, hvilken, då den kom närmare, 
visade sig vara Polhem. Jag gick med mina lappar genast om 
bord och ångade vidare till Skansbay, hvarest ankaret fäldes d. 
21:sta på eftermiddagen. 
Rörande Polhems färder under denna tid meddelar d:r 
KJIELLMAN följande: 
