to) A. GOÉS, OM DEN S. K. »VERKLIGA» :DIMORFISMEN. 
kännetecknande. Hos nämda Orbitolites complanata har dock 
på sista tiden äfven den mikrosfäriska(?) formen iakttagits af 
Brapyr (Note on the reproductiv condition of Orbitolites com- 
planata var. laciniata: Roy. microscop. Soc. Journ. 1888). 
Vi se här sålunda samma företeelse af utveckling som hos 
de två ofvan anförda slägtena. En Peneroplis ingår såsom larv- 
stadium hos en högre utvecklad form, som blir, hvad man kallat, 
mikrosfärisk och mesosfärisk, och ett mellanstadium till den 
megasfärska formen kommer till stånd. Dennas embryonalseg- 
ment (= megasfär) blir hos närvarande slägte sammansatt af 
två delar: ett verkligt embryonalsegment och ett reduceradt larv- 
segment; ett förhållande, som stöder ofvanför gjorda antagande, 
att Frondiculariornas och Biloculinornas enkla megasfär verk- 
ligen 2&qvivalerar äfven ett larvstadium. Hvad vi hos dessa 
slägten kallat det utvecklade stadiet, motsvaras hos Orbitolites 
af den ringformadt ordnade zonen. En verklig megasfärisk 
Orbitolites, hos hvilken embryonalsegmentet omedelbart afger 
dylika ringar, är sålunda att förlikna vid en enkel Frondicularia 
eller enkel Biloculina.”") 
Bland öfriga Miliolinide& skulle såsom exempel på dimor- 
fism i fransysk mening kunna anföras äfven Articulina con- 
coarticulata BATSCH. Denna art förekommer än med ett larv- 
stadium (mikrosfäriskt) liknande en Miliolina, än är detta 
stadium ersatt af ett stort embryonalsegment, hvarur mogen- 
hetsstadiet direkt utvecklar sig i den vanliga formen af en 
rad efter hvarandra ordnade cylindriska eller kolfformade seg- 
ment. Ej sällan antaga de sista af dessa segment samma, 
med bräm utrustade, form, som motsvarande segment hos den 
mycket mera utvecklade, vida större, Articulina Sagra p'ÖRB. 
Det ges äfven en del andra slägten, hvilka ha sina seg- 
ment ordnade efter två eller flera bygnadsplaner. Sådana äro 
1) Slägtet Orbitolites växlar mycket i afseende på begynnelsestadiets 
bygnad, beroende på, huru många s. k. element af larvstadiet blir upp- 
taget eller undgår reduktion. Hos en art, Orbitolites tenuissima CARPENT., 
första gången funnen af »Porcupine» 1869 i Nordatlanten på 600 fr; sedan 
på 64 fr, har CARPENTER inom larvstadiet ansett sig kunna afläsa slägtets 
hela ursprung. Hon begynner med en Cornuspira, som fortsätter i en 
Spiroloculina, hvarefter följer Peneroplis och Orbiculinabygnad, och sist 
den egentliga enkla Orbitolites” concentriskt-cykliska bygnad. Den oför- 
tröttlige, gamle forskaren fick sålunda tillfredsställelsen att i naturen 
se rigtigheten af sin längesen tillsammans med RUP. JONES och K. PARKER 
uttänkta teori om Orbitolites” härledning. (W. CARP. On an Abyssal type 
of the genus Orbitolites, a study in the theory of descent: Philos. 
Transact. Roy. Soc. 174; 1883, p. 551). 
