34 W. A. ENGHOLM. OM FÅGELLIFVET I OCH OMKR. SJÖN TÅKERN. 



de alls icke förtära. Oaktadt all möjlig omsorg trifdes de 

 icke; de höllo sig hvarken torra eller rena, utan dunfjädrarna 

 klibbade sig tillsammans, så att huden syntes i synnerhet 

 på hufvudet. Tillväxten gick ytterst långsamt, endast en 

 höll sig hela tiden dubbelt större än någon af de öfriga. 

 Efter 14 dagar dogo många, dock icke samtidigt utan unge- 

 fär en om dagen. Så reducerades kullen till endast 2, den 

 största och den efter honom närmast i storlek. Dessa släpp- 

 tes ut i det fria, i den förut omtalade inhägnaden, där de 

 kryade till sig och nådde sin fulla utveckling. Det var sanno- 

 likt ett par (ef' och $), efter hvad dräkten framdeles utvisade. 

 Hanen var hela tiden betydligt större än honan. Födan 

 bestod liksom förut af rågbröd och smådjur frän sjön, äfven 

 höllo de nu till godo med svanmusslan. Särskildt bör påpekas, 

 att dessa änder doppade allt i vatten som förtärdes, äfven den 

 vattenhaltiga svanmusslan, och det blötta brödet drogo de 

 till vattenskålen och slaskade med eller bearbetade en lång 

 stund i den stora skedformiga näbben, innan de nedsväljde 

 det; de tycktes hafva trångt svalg, ty stora bitar kunde de 

 aldrig få ned. Nu visade sig nyttan af skedandens långa 

 näbblameller och stora näbb. Vid nämnda bearbetning stan- 

 nade nämligen biten kvar i näbben, endast vattnet rann af 

 vid sidorna. Ännu bättre förstås nyttan af de stora näbbla- 

 mellerna, då anden är i det vilda tillståndet. Skedanden 

 trifves, som vi veta, i grunda och gyttjiga sjöar och kärr, 

 där den hemtar sin föda från bottnen, bestående af smådjur 

 nedbäddade i dyn; genom bearbetningen i den stora näbben, 

 som sannolikt sker i vattenytan, afrinner dyn, slammad i 

 vattnet, och den renade födan svälj es ned. Här i det tama 

 tillståndet var visserligen intet behof af att låta födoämnena 

 genomgå en sådan procedur, utan skedde detta, enligt min åsikt, 

 mer af en infödd instinkt än af verkligt behof. 



Tillfölje af den långsamma utvecklingen af fjäderkläd- 

 naden i synnerhet hos $, som icke var fullständigt fjäderklädd 

 förrän i början af september, kunde man här med lätthet 

 iakttaga ordningen, i hvilken de olika kroppsdelarna fjäder- 

 kläddes, hvilket icke sker samtidigt. För andens lif har nog 

 detta sin betydelse, hvarför vi här meddela det. Först be- 

 tjädras undersidan af kroppen, därefter hufvudet, så skuldran, 

 hvars tämligen långa fjädrar bilda liksom en kappa öfver 

 de nakna vingstumparna, så biirja viiigtäckarne och ving- 



