BIHANfi TILL K. SV. VET.-AKAD. IIANDL. BAND 28. AFD. IT. NIO 6. 35 



spegeln att framträda, därefter arm- och handpennor. Sist 

 befjädras lialsen, bakryggen och dess sidor samt vingens undre 

 delar. Betydelsen af denna utvecklingsgång är lätt att inse: 

 undersidan af kroppen, som först fjäderkläddes, är mest i 

 behof af skydd mot det kalla vattnet eller den fuktiga jor- 

 den; därnäst hufvudet, som jämt doppas i vattnet; kappan 

 öfver skuldrorna skyddar de nakna vingstumparna, h vilkas pen- 

 nor utvecklas långsamt. Att halsens fjädrar utvecklas se- 

 nare än hufvudet, förklaras däraf, att andungen sällan sträcker 

 pä halsen, utan är den indragen så, att den skyddas af kräf- 

 vans och skuldrans fjädrar. Att bakryggen befjädras sist, 

 förklaras däraf, att den har skydd af vingarna. 



I dräkt skilde sig hanen från honan på den mörkare 

 färgen, i synnerhet på, undersidan af kroppen, äfvensom pä 

 vingspegeln, som hade lifligare grön färg. 



Ungarnas läte liknade gräsandungarnas; märkligt nog 

 hväste de åt fostermodern, då de någon gång tittade på henne; 

 troligen sågo de i hennes ögon och ansiktsbildning någonting 

 ovanligt, som skrämde dem, dock kröpo de gärna under hen- 

 nes vingar för att rufvas. 



Någon större lifaktighet visade aldrig dessa fåglar, den 

 oformligt stora näbben liksom tyngde ned hufvudet och gaf 

 dem utseende af känslolöshet och stupiditet. 



Detta märktes mindre de första 8 dagarna, då näbben stod 

 i ett mera proportionellt förhållande till hufvudet. 



Först då hanens vingar voro fullt utväxta och han kände 

 sin kraft i desamma, viftade han med dem stående på tå eller 

 sprang flaxande omkring i buren. 



För öfrigt tillbragte de sin tid liggande eller vid vatten - 

 fatet, som de mycket älskade. I september sändes de till 

 Skansens zoologiska trädgård, där honan snart afled; hanen 

 sällade sig till de andra skedänderna. Af företaget vill sy- 

 nas, att skedanden är ytterst svår att uppdraga på här 

 nämnda sätt. den måste ha vatten att simma och vistas i för 

 att kunna trifvas. 



Sammanfatta vi det om skedanden anförda, framgår, att 

 den fortfarande häckar i Tåkern men är till antalet betyd- 

 ligt underlägsen de andra änderna; den synes aldrig i flock. 

 Orsaken till dess ringa ökning är måhända, att den i »kam- 

 pen för tillvaron» är klent utrustad; den förstår hvarken att 

 dölja sitt bo eller sina ungar, ej heller att taga lärdom af er- 



