44 W. A. ENGHOLM. OM FÅGELLIPVET I OCH OMKR. SJÖN TÅKERN. 



Ett försök att domesticera brunanden. 



1900 d. 17 juni togos pä Österkullen 8 st. orufvade brun- 

 andägg (1 kull) och lades under en tam höna. Den 6 juli 

 utkläcktes äggen; de rufvades sålunda i 20 dygn. Af un- 

 garne blefvo 4 vid lif, 2 dödades af ligghönan, i 2 ägs; ut- 

 vecklades icke emhryot. De 4 släpptes till en annan höna, 

 som hade nj-kläckta kycklingar och som var af ett mildare 

 sinnelag, och denna tog egendomligt nog vård om andun- 

 garne och tycktes icke göra någon åtskillnad på dessa och 

 sina egna. Till en början föddes de med korn gryn, blötta i 

 mjölk. Senare hittade jag på att föda dem med Anodonta- 

 nmsslor, hvaraf Tåkern öfverfiödar. Dessa åto de med mycken 

 begärlighet, och troligen voro musslorna en mycket närande 

 och helsosam föda. Musslorna öppnades på så sätt, att slut- 

 musklerna afskuros med en tunn knif, hvarefter manteln los- 

 sades från skalen, och så lades musseldjuret in i buren. 

 Kycklingar och andungar slogos om bitarne. Öfver 1,000 

 sådana musslor förtärde de under sin uppväxttid, och som ett 

 bevis på hur talrik denna mussla är i Tåkern må nämnas, 

 att alla dessa togos på en areal mindre än 1 tunnland. Afven 

 föddes de med kokt potatis, som de blötte i vatten, innan den 

 förtärdes, h vilket aldrig skedde med de vattenhål tiga muss- 

 lorna. Om nätterna buros de in i ladugården för att skyddas 

 för rofdjur. För denna flyttning buro de en panisk för- 

 skräckelse. Då de om morgonen kommo ut i sin inhägnad, 

 gjorde de sin toalett, h varvid de doppade med hufvudet i 

 luften, som änderna bruka göra i vattnet. De voro mycket 

 goda vänner sinsemellan, och, sedan fostermodern upphört att 

 rufva dem, lågo de alltid sida vid sida, då de hvilade. Med 

 kycklingarne däremot stodo de icke alltid på god fot, i syn- 

 nerhet då de icke fingo någon bit med af en inkastad mussla; 

 då togo de hämnd på en närstående kyckling, beto honom i 

 halsen eller vingarne (utan att dock göra honom någon 

 skada) men släppte taget, då han började skrika. Den 24 

 sept. skickades brunänderna till Skansen; de voro nu fullt 

 fjädrade, dräkten liknade honans. Den ena var hela tiden 

 något mindre än de öfriga, troligen en 9- Den första under- 

 rättelse jag fick om dem från Skansen var, att de visade stor 

 färdighet i att dyka och att de till och med täflade i denna 

 konst med skäggdoppingen. Det slog mig med häpnad, da 



