10 G. ADLERZ, CEROPALES MACULATA. 



det af Pompilus insamlade bytet. Först företogs en grund- 

 lig utrotning af myrorna på den plats, där Ceropales bru- 

 kade uppehålla sig, enär de i detta fall, liksom i så många, 

 då det gäller studiet af rofsteklar, brukade på ett högst stö- 

 rande sätt ingripa och rent af omöjliggöra iakttagelsen af 

 rofsteklarnes tillvägagångssätt. Därefter anskaffades några 

 nyss af Pompilus fumipennis förlamade spindlar {Drassodes), 

 tagna direkt från steklarne själfva, och sedan jag med lupens 

 tillhjälp öfvertygat mig, att inga ägg funnos instuckna i ab- 

 dominalstigmerna, erbjöds en af dessa spindlar åt en på san- 

 den sysslolöst gående Pompilus fumipennis. Den mottogs och 

 stacks pro forma af stekeln, fastän den ej rörde sig. Där- 

 efter släpades den ett stycke och lades på sanden, hvarefter 

 stekeln började se sig om efter plats för håla. Snart nog 

 kommo Ceropales-honor flygande och slogo sig ner där och 

 hvar i närheten, ehuru att börja med ingen tycktes observera 

 spindeln. Jag försökte då att med en pincett försiktigt 

 framräcka en annan spindel af samma slag, och nu dröjde 

 det ej länge förrän en Gerox)ales fick se denne och en stund 

 höll sig sväfvande framför den vid ena benet hängande spin- 

 deln, synbarligen med god lust att slå ner på honom, men 

 afhållen af fruktan för de främmande omständigheterna. 



Emellertid hade Pompilus åter gripit tag i sin spindel, som 

 jag under hela tiden ej lämnat ur sikte, och försökte många 

 gånger förgäfves släpa honom uppför en brant sluttning af 

 lös sand. Då han en lång stund upprepat sina fåfänga för- 

 sök, omväxlande med några minuters hvila, väckte han till 

 sist uppmärksamhet hos de kringflygande Ceropaie^-honorna, 

 af hvilka en slog sig ner på en ur sanden uppstickande rot 

 och intog sin vanliga iakttagande hållning med rakt fram- 

 sträckta antenner. (Hos en hvilande Ceropales äro antennerna 

 uppåtriktade, med bågformigt utåtböjda spetsar.) Till denna 

 sällade sig snart en annan Ceropales, och nu bespejades den 

 den intet ondt anande Pompilus från två håll af de båda 

 C^erojpaZes-honorna, som med sträckta antenner alltibland 

 ryckte närmare, alltjämt sökande upphöjda utsiktspunkter för 

 att kunna följa händelsernas utveckling. Nu aflägsuade sig 

 Pompilus ett tiotal cm. från sitt rof, och genast ryckte de 

 båda Ceropales närmare, men ännu vågade sig ingen fram. 

 Pompilus började putsa sina antenner, och denna handling af 

 omisstänksamt lugn tycktes ingifva Ceropales säkerhet, ty 



