16 G. ADLERZ, CEROPALES MACULATA. 



han böjer sig i en båge ner för att äta på spindeln. Äro, 

 såsom ej sällan tycks vara fallet, förhållandena komplicerade 

 därhän, att två CerojJalcs-honor lagt sitt ägg i hvar sitt 

 abdominalstigma på samma spindel, så äter den först utkläckta 

 larven upp sin yngre kamrat, hvilket påtagligen är nödvän- 

 digt, enär rofvet ej skulle vara tillräckligt för båda. Bland 

 parasitiska insekter i allmänhet, t. ex. Tachinider, är det ju 

 eljes fallet, att många larver af samma art, åtminstone om de 

 härröra från samma moder, i god sämja kunna dela samma byte. 



Sedermera fortfar CerojKiIes-larven att äta på spindeln, 

 till dess Pompilus-laryen blifvit utkläckt, då han förr eller 

 senare uppäter äfven denne för att slutligen, när nu ingen 

 längre kan göra honom spindeln stridig, fullständigt förtära 

 denne och därefter genomgå sina förvandlingar. 



Det fall, i hvilket tragedien i bästa sammanhang kunnat 

 följas, är skildradt under n:o 10 härofvan. Hvad som i hela 

 denna historia kanske förefallit mig märkvärdigast var, att 

 Ceropales-lsiTven, som i den mörka hålan ej har användning 

 för några ögon och ej heller har några sådana, påtagligen 

 visste, att någonstädes i närheten, men att börja med utom 

 hans räckvidd, fanns en rival af hans egen art, hvars lif han 

 eftertraktade, fastän han hade fullt upp med föda på när- 

 mare håll. För att nå och förinta denna rival försakade han 

 tills vidare all föda och sträckte sig med en nästan en hel 

 dag oaf brutet ihållande viljeyttring mot honom, till dess han 

 af den förut upptagna födan växt så mycket, att han på 

 qvällen nådde fram. Det sinne, som härvid vägledde honom, 

 kan väl knappast vara något annat än luktsinnet, ehuru det 

 är svårt att förstå, att samma lukt, som han själf frambrin- 

 gade, kunnat väcka hans mordlust och framförallt kunnat 

 förnimmas såsom härrörande från någon annan individ. Fal- 

 let är ännu svårare att förklara än det, att myror af samma 

 art, men från skilda samhällen igenkänna hvarandra såsom 

 fiender, ty i detta sistnämda fall kunde det åtminstone vara 

 tänkbart, att någon specifik lukt från själfva boet häftade 

 vid alla medlemmarne af samhället. Men här gäller det två 

 individer af samma art, kanske till och med möjligen här- 

 rörande från samma moder, hvilka kläckts pä samma plats 

 och under fullkomligt lika omständigheter. Sådana yttringar 

 af luktsinnet tangera det vidunderliga. 



