46 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 



går i bladets spets till en mera rundad eller i tangential 

 riktning utdragen form. A ett längdsnitt ha de i bladets 

 bas ett qvadratiskt eller dorsiventralt sträckt lumen, som 

 dock något längre uppåt får sin största utsträckning i bla- 

 dets höjdriktning. På fruktstadiet är cellformen i bladbasen 

 likadan som förut, men redan på bladets halfva höjd äro epi- 

 dermiscellerna försedda med i tangential riktning utdragna 

 lumina. Likadant är ock förhållandet i bladets spets. Här 

 äro de dessutom försedda med ett svartfärgadt innehåll, som 

 påträiFas i alla vålnadens celler. Nedåt till aflägsnas den 

 svarta färgen så småningom ur cellerna, så att på bladets 

 halfva höjd är det endast i den som en köl formade delen af 

 bladet, som det mörka färgämnet förefinnes. Samma mörka 

 färgämne påträffas äfven uti kronan af artens diskblommor, 

 dock endast i kronflikarnes yttre epidermis. 



Stiftets epidermis utgöres i de flesta fall af i tvärgenom- 

 skärning nästan runda celler. Hos H. annuus äro dess celler 

 vanligen utdragna i radial riktning. A längdsnittet är för- 

 hållandet vanligtvis sådant, att i stiftets nedersta del unge- 

 fär i jemnhöjd med den nektarafsöndrande disken äro epi- 

 dermisväfnadens celler starkast sträckta i en riktning vinkel- 

 rät mot stiftets längdaxel, men härifrån upp mot spetsen till 

 tilltager deras längd allt mer i förhållande till deras bredd, 

 sa att till slut deras dimensioner i den förra riktningen blifva 

 större än i den senare. I allmänhet är ytterväggen plan, 

 men hos H. annuus förefinnas celler med papill-likt utbugtade 

 ytterväggar. Detta är företrädesvis fallet i det parti af 

 stiftet, som omslutes af kronrörets nedre del, men dock ej i 

 ifrågavarande partis hela höjd, utan blott i den del af det- 

 samma, som ligger ofvanför det bälte, som på fruktstadiet 

 uppträder med förvedade cellväggar. Starkast utbugtad är 

 ytterväggen hos de celler, som ha sin plats i närheten af 

 ofvannämnda bälte, men ju mer man aflägsnar sig från detta 

 desto mindre höjd får den papill-lika utbugtningen och hela 

 väggen höjer sig i jemn båge utåt och ej såsom förut helt 

 tvärt på en mindre omkrets. Cellväggarne äro i allmänhet 

 tunna, äfven ytterväggen, så att hudväfnaden får, såsom Beh- 

 RENS (4 p. 14) anmärker, ungefär samma utseende som den 

 underliggande parenkymatiska grundväfnaden. Cellinnehållet 

 utgöres såsom uti kronan af en plasmatisk grundmassa med 

 mer eller mindre rikligt inströdda korn. 



