50 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 



den mediana och en bakre lateral kärlsträng. I strålblom- 

 morna hos Chr. coronarium har man stundom en extra sträng 

 i medianplanet framåt. Uppträdandet af strängar utöfver 

 det typiska antalet skulle möjligen kunna bero på, att en 

 kärlsträngsförgrening stundom eger rum. Åtminstone ha ofta 

 2:ne strängar sin plats så nära hvarandra, att man ej gerna 

 kan frigöra sig från den tanken, att de hafva uppkommit 

 genom klyfning af en och samma sträng, som klufvits i 

 radial riktning. En dylik uppdelning är ganska vanlig i 

 strål1)lommorna hos Chr. coronarium. Här finner man t. ex. 

 i en blomma de båda laterala bakre strängarne uppdelade i 

 tvenne strängar hvardera. Detsamma kan ock vara händelsen 

 med en lateral främre och en lateral bakre sträng å samma 

 sida af blomman, samt med de båda laterala främre och en 

 lateral bakre. När deremot uppdelningen sker i tangential 

 riktning, hvilket stundom förekommer hos en och annan sträng 

 i strålblommorna hos Chr. coronarium, skulle man kunna tänka 

 sig de inre strängarne såsom sista återstoden af de hos ifråga- 

 varande blommor felande ståndarne. 



Jag har i det föregående flera gånger omtalat, att i kro- 

 nans nedre del hos de samkönade blommorna uppträda kärl- 

 strängarne i 2:ne kransar och att antalet strängar antingen 

 är lika för begge kransarne eller att den yttre kransen eger 

 ett dubbelt så stort antal strängar som den inre. Det senare 

 är fallet hos H. annuus. Och jag har äfven flera gånger 

 framhållit, att den inre af de båda kärlsträngskransarne bör 

 anses tillhöra med kronan sammanvuxna ståndare. Detta 

 framgår icke blott deraf, att i de endast med pistill försedda 

 kantblommorna hos Xeranthemtim och Chrysanthemum det fin- 

 nes blott en krans kärlsträngar i kronan utan äfven och 

 säkrast af den omständigheten, att man vid undersökning af 

 en serie af snitt, lagda genom blomman, finner att med det- 

 samma som ståndarsträngarne frigöra sig från kronan den 

 inre kärlsträngskransen försvinner ur denna och träder öfver 

 i ståndarne. 



De båda kransarnes läge i förhållande till hvarandra är 

 sådant, att då antalet strängar i dem båda är lika, ligger en 

 yttre och en inre sträng i samma radialplan (se fig. 2), men 

 då antalet i den yttre kransen är dubbelt så stort som i den 

 inre, alternera strängarne i den senare med den ena hälften, 

 men ligga i samma radialplan som den andra hälften af den 



