52 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 



dialplanet på hvar sin sida om den i stiftets centrum befintliga 

 kollenkymsträngen. Inom stiftets öfre afdelning, innan det 

 ännu uppdelat sig i de 2:ne märkesbärande grenarna, bar man 

 mer eller mindre tydligt 2:ne mediana kärlsträngar. 



I sammanhang med kärlsträngarna må vi nämna några 

 ord om sekretionsgångarna. Dylika bar jag påträffat endast 

 bos H. anmms, hvarest deras samband med kärlsträngarna 

 är belt tydligt. I diskblommans skärmblad ligger regel- 

 bundet en oljegång intill insidan af b varje kärlsträng, den 

 mediana är dock ofta försedd med 2:ne sådana på sin insida, 

 bvartill äfven stundom kommer en dylik på dess utsida. Det 

 senare förhållandet förekommer ibland i bladets spets. I 

 stiftet ha sekretgångarne sitt läge konstant i medianpla- 

 net (se fig. 26). Inom kronan kan man finna sekretgångarna 

 förlagda än till in- än till utsidan af kärlsträngen och äfven 

 här förekommer det stundom, att tvenne oljegångar ha sin 

 plats på samma sida af strängen. 



Till sist några ord om stiftets s. k. ledande väfnad. Denna 

 har alldeles samma utseende, som enligt Capus (7 p. 261) och 

 Behrens (4 p. 19) i allmänhet karakteriserar väfnaden i fråga 

 och består således af långsträckta, trånglumiga, med horison- 

 tala eller sneda tvärväggar försedda celler. I tvärgenom- 

 skärning äro dessa koUenkymatiskt förtjockade (se fig. 7 och 

 29). I sin helhet bildar väfnaden en sträng, som intager 

 stiftets centrum och i genomskärning har formen af en rekt- 

 angel, hvars längsta axel faller i blommans träns versalplan, 

 d. v. s. fruktbladens sammanväxningsplan. I detta finner 

 man ock inom den af den ledande väfnaden bildade strängen 

 en mycket trång, spricklik öppning (se fig. 2). En sådan 

 förekommer enligt Capus (7 p. 252) ganska ofta i stiftets »le- 

 dande» väfnad hos Compositeerna. Hos alla de arter, jag under- 

 sökt, är förhållandet sådant. I allmänhet är den »ledande» 

 väfnaden väl begränsad mot den omgifvande grundväfnaden, 

 äfven om gränsen ej är så skarp som den framställes af Capus 

 (7 pl. 21 fig. 9) hos Cheiranthus. 



Må vi nu efter att hafva lemnat en kort öfversigt öfver 

 de olikartade väfnadernas beskaffenhet med afseende på for- 

 men o. d. hos deras element kasta en blick på, hur dessa 

 samma väfnader, hvar och en i sin mån, bidraga till att åstad- 

 komma den ökning i volym, som efter blomningen inträder 

 hos de organ, hvilka här varit föremål för undersökning. 



