10 ROB. TOLF, GRANLEMNINGAR I SVENSKA TORFMOSSAR. 
af Smålands vegetation träffas dess flesta skogs-, ängs-, kärr- 
och vattenväxter, nästan alla dess ogräs, eller i korthet sagdt 
just hufvudmassan af dess växtlighet. 
Se vi härefter på ekflorans utbredning och fördelning inom 
samma trakter, så träftas der visserligen 245, eller 58 4, af 
våra 427 ek- och alväxter, men bland dem utgöra de sällsynta 
eller spridda fertalet (85.8 4), och blott 35 (14.2 4) kunna 
kallas allmänna, alldeles så som förhållandet är med de s. k. 
reliktflorornå. Största delen af Smålands ekväxter är också 
hänvisad till de för en sådan tillbakaträngd vegetation karak- 
teristiska ståndorterna såsom bergsrötter, klyftor, dalgångar, 
lundar, skuggiga ställen och dylika lokaler, der förhållandena 
gynna de sista ansträngningarne i kampen mot en påträngande 
inkräktare. Ingerstädes inom inre Småland har denna ek- 
reliktflora en så egendomlig sammansättning som i Jönköpings- 
trakten utefter de rätt markerade höjdsträckningar, som kunna 
följas ungefär 1 mil rätt söderut från Vetterns ända. Man 
finner här en stor mängd ekväxter — ej mindre än 32.6 4 
af de småländska och dertill de mest karakteristiska — hvilka 
inom forområdet så godt som uteslutande träffas 1 denna 
nejd, der de funnit en sista fristad, som dock alltjemt för- 
minskas. 
Hvad eken sjelf beträffar, synes den i likhet med den för 
henne egendomliga floran för länge sedan hafva nått maximum 
af sin utbredning på småländska höglandet, der den nu knap- 
past längre kan kallas spridd, utan får i vissa trakter rent 
af betecknas såsom sällsynt. Endast kring Jönköping samt 
nedåt Tjust i Kalmar län uppträder den beståndbildande och 
tillsammans med någon större kontingent af sin flora. Dock 
kan man lätt se, huru den äfven i dessa trakter så småningom 
undantränges och utrotas. Att härvid menniskan spelar den 
verksammaste rollen, behöfver väl knappast anmärkas, men 
till och med i våra dagar kan man en och annan gång få 
iakttaga en kamp i stort mellan eken och granen, en kamp, 
som ofelbart slutar med den förras undergång. Ett särdeles 
vackert exempel härpå hafva vi i närheten af Jönköping å 
det så kallade Bondbergets vestra sluttningar, som äro be- 
växta med en ganska ståtlig ekskog. Denna har förr tydligen 
sträckt sig vida längre öster ut, ty i den tillstötande gran- 
skogen finnas såväl ekstubbar som gamla, halft bortvissnade 
ekar alldeles isolerade från det öfriga beståndet. I den när- 
