BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 19. AFD. III. N:0O 1. 11 
mast barrskogen belägna delen af detta hafva uppspirat hun- 
dradetals unga granar, växande ganska tätt invid skogsbrynet, 
men glesare ju längre man aflägsnar sig från detta. Allt 
efter som dessa rycka fram — och för hvarje år sänder granen 
ut en ny förpostkedja — går ekskogen under, och slutligen 
skall blott ett fåtal mera seglifvade relikttyper här som mån- 
genstädes tala om, att ekar fordom beskuggat denna mark. — 
Äfven i Husqvarnabergen försiggår allt jemt en dylik strid. 
Efter denna lilla antydan om ekvegetationens nuvarande 
sammansättning och utbredning i trakten fortsätta vi redo- 
görelsen för Svartekärret vid Flahult. 
Redan på 1.2 m. djup påträffas de första granlemningarne 
tillsammans med furubarr samt blad af lind och ek. Under 
en på denna nivå liggande lindstam funnos ymniga barr och 
kottar; en bland dessa senare var starkt besatt med Aecidium 
strobilinum, det enda mig bekanta fall, då en urediné funnits 
subfossil. A en bland de talrika qvistarne hade Chermes viridis 
framkallat en af sina kända, kottelika utväxter. Från detta 
djup uppåt, till ett par decimeter under ytan, träffar man 
granlemningar fastän i olika mängd genom hela torfbädden, 
dock förekommer, såsom redan blifvit nämndt, ett lager, i 
hvilket inga granbarr eller kottar iakttagits; detta lager ligger 
0.7 m. djupt. Hela den granförande delen af torfven repre- 
senterar sålunda sammanlagdt en mäktighet af ej mindre än 
1 m. eller hälften af mossens medeldjup. Att för bildandet 
af ett så pass mäktigt torflager af denna sammansättning skall 
hafva åtgått en betydande tid, torde ej vara tvifvel under- 
kastadt, och särskildt böra de i mossens djupare delar an- 
träffade granlemningarne vara af en mycket hög ålder, ja, 
säkerligen de äldsta i södra Sverige hittills funna återstoder 
af detta träd, hvilket ju äfven a priori vore att vänta, om 
NATHORST's förmodan, att granen invandrat öfver Gotland, vore 
riktig. Ega vi då något sätt att närmare bestämma tiden 
för granens uppträdande i dessa trakter? Flahultsmossarne 
ligga vid pass 170 m. öfver hafvet och sålunda något öfver 
gränsen för det senglaciala hafvets största utbredning i nejden 
söder om Vettern, således kunna vi ej härutaf erhålla någon 
ledning. Deremot synes en annan omständighet möjligen vara 
egnad att gifva åtminstone en något precisare bestämning om 
granens ålder hos oss än den, »att dess invandring till södra 
Sverige skett efter ekens eller efter postglaciala sänkningen». 
