34 ROB. TOLF, GRANLEMNINGAR I SVENSKA TORFMOSSAR. 
delen af vårt land. För detta senare påstående, af hvilket 
det förra blott skulle vara en fullt logisk konseqvens, vore 
det väl enklast att såsom bevis anföra fynden i de marina 
bildningarne, men då dessa fynd icke äro mina, nöjer jag mig 
att stödja mig på de visserligen svagare, men dock icke all- 
deles förkastliga argumenter, som kunna hemtas från gran- 
lemningarnes utbredning och förekomstsätt öfver hela det un- 
dersökta området. 
Det är tydligt, att stora svårigheter skola möta vid klar- 
görandet af åldersförhållandena mellan torflager — om äfven 
sådane som innehålla samma fossil — inom så långt i sär lig- 
gande områden som t. ex. Lappland och Småland, de yttersta 
punkter i norr och söder, hvarest granlemningar hittills blifvit 
anträffade. För att kunna 1 sådant afseende jemföra de lager, 
som föra sistnämda växtrester, synes man mig ej hafva annat 
sätt att tillgå än att dels aktgifva på fyndorternas relativa 
ymnighet genom hela det undersökta området, dels iakttaga 
det relativa djup, hvarpå lemningarne anträffats 1 likartade 
torfbildningar å olika ställen inom samma område, för så 
vidt detta blifvit tillräckligt undersökt. 
Lika liten som vår kunskap var om den tid, som åtgått 
för torfvens bildande i skilda delar af vårt land, lika ringa 
är vår kännedom om den, som, fordrats för våra skogsträd att 
utbreda sig eller vandra öfver ett större område. Så mycket 
torde dock vara visst, att för båda delarne väldiga tidrymder 
tagits 1 anspråk. Det ligger dock i sakens natur, att man är 
berättigad vänta finna de flesta och äldsta minnena eller lem- 
ningarne af en flora i de delar af landet, der den först in- 
vandrat, samt att dessa lemningar skola träffas såväl å färre 
ställen som i yngre bildningar, ju mera vi aflägsna oss från 
sådane trakter, och allrahelst bör förhållandet vara så, då — 
såsom fallet varit med granen — denna flora varit den sist 
invandrade och ännu är den dominerande öfver hela det om- 
råde, hvarom frågan är. Kunna vi då verkligen säga, att 
granlemningar i södra Sverige äro så allmänna, och att de der 
anträffats på sådant djup och under sådana omständigheter, 
som man skulle hafva rätt att vänta, för så vidt granen söder- 
ifrån spridt sig till Norrland? Jag för min del måste besvara 
denna fråga med ett bestämdt nej. Af hundratals mossar, 
som jag haft tillfälle undersöka 1 skilda delar af södra Sverige, 
har endast ett fåtal visat sig föra granlemningar, och i intet 
