8 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 
Hos Nyctaginiaceerna, af hvilka jag undersökt Mirabilis 
longiflora och M. Jalappa samt Allionia nyctaginea (Oxyba- 
phus nyctagineus) är det likaledes hyllet, som förändras med 
afseende på volym och konsistens. Straxt efter pollinationen 
afkastas den öfre och större delen af detsamma; dess nedre 
del, som har en örtartad konsistens och en ungefär klotrund 
form, qvarsitter, tillväxer starkt efter blomningen och bildar 
ett kraftigt skydd för den af detsamma inneslutna, nötlika 
frukten. 
En del umbella ter, särskildt Trachymene-arter, visa ett 
förhållande som är 1 hög grad analogt med det. som vi förut 
funnit utmärka Cichoriaceerna. Ty liksom hos dem är det 
äfven härstädes ut på att öka deras volym och fasthet. LDLik- 
heten med Cichoriaceerna framträder äfven derutinnan, att 
dessa högblad eller, som de hos umbellaterna bruka benäm- 
nas, svepeblad böja sig uppåt och sluta sig omkring frukt- 
massan. Sammanslutningen blir dock aldrig så fullständig 
som mellan Cichoriaceernas holkblad. 
Hos en del arter, som höra till gruppen Lomentacer af 
familjen Crucifere, eger det förhållandet rum, att ledskidan 
(denna fruktform är just det utmärkande för gruppen i fråga), 
består af endast 2:ne leder, af hvilka den undre delen 1 ut- 
veckling står betydligt tillbaka för den öfre och antingen 
saknar frön eller ock hyser sådana, som äro mer eller mindre 
rudimentära. Den blir dock ej alltjemt stående på samma ut- 
vecklingsgrad, som den eger vid blomningen, utan tilltager, 
sedan denna är slutad, betydligt i volym och fasthet samt bi- 
drager jemte fruktskaftet att uppbära skidans öfre del, som 
utbildas till en fullt utvecklad frukt. Ett dylikt förhållande 
påträffas hos Crambe- och Rapistrum-arter. 
Hittills ha vi uteslutande haft att göra med den florala 
regionens bladorgan. Inom en del af växtrikets grupper är 
det deremot hos de till växtens florala region hörande stam- 
organen, som dessa förändringar visa sig. Så är förhållandet 
hos en stor mängd NSilenaceer. Hos dem visar den del af 
blomaxeln, som ligger mellan foder- och kronbladen, en stark 
sträckning. Efter pollinationen tilltager ofvannämnda del 
mer eller mindre starkt (olika hos olika arter) i volym. Detta 
går vanligen så långt, att dess tjocklek blir vida större än 
det nedanför sittande fruktskaftets. Hos en del arter eger 
