BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 19. AFD. III. N:0 3. 35 
starkt förvedade cellväggar än som förekommer 1 de delar af 
detsamma, som ligga nära bladets kant. För bastbandet i 
sin helhet gäller, att väggarne hos dess celler äro allt tjockare, 
ju närmare insidans epidermis dessa äro belägna. Och för- 
tjockandet af väggen kan gå så långt, att lumen helt och hållet 
försvinner eller ock framträder såsom en obetydlig punkt; 
detta förekommer i bandets innersta partier (se fig. 25). 
Tjockleken hos en för tvenne celler gemensam vägg kan uppgå 
ända till 13 u. Rikligast försedt med dylika tjockväggiga 
celler är bastbandet i de partier, som ligga omkring median- 
planet, men antalet af sådana blir ut mot bladkanten till allt 
mindre och mindre. Den del af bastbandet, som består af dylika 
starkt förtjockade celler, har i sin helhet formen af en half- 
månformig skära, som intager snittets mediana tredjedel. I 
denna del är bastbandets mäktighet minst, men deremot har 
det här att uppvisa den starkaste förvedningen. Denna aftager 
så småningom mot bandets laterala delar och framträder icke 
alls i de partier af detsamma, som äro belägna närmast bladets 
kant. Bastbandets mäktighet i medianplanet är 175 wu, antalet 
cell-lager är omkr. 12 och storleken hos dess celler ungefär 
15 x 15 u 1 medeltal. Väggens tjocklek kan, såsom förut 
omnämnts, uppgå till 13 u. 
Insidans epidermisceller (E) ha, såsom DANIEL (10 p. 33) 
anmärker, antagit karakteren af bastceller, i det de uppträda 
med mycket förtjockade väggar (se fig. 25), och bilda så att 
säga endast det innersta cell-lagret uti det inre bastbandet. 
Cellernas storlek är i medeltal 40 x 16 u, således med stark 
utsträckning i radial riktning. Väggarnes tjocklek är ännu 
större än förut, ytterväggens kan uppgå till en 15 u och 
innerväggens till en 6 u; sidoväggarne ha ungefär samma 
tjocklek som denna senare. 
Om man på ett längdsnitt genom bladets nedre del under- 
söker, hur dess väfnader förhålla sig, så skall man hos den, 
som bildar bladets midtelskikt (C), finna ett egendomligt 
förhållande. I bladets öfre och vertikala hälft består den af 
likformiga och prosenkymatiska element och har dessutom ett 
rakt lopp i bladets längdriktning (se fig. 24 och 25). Men 
ungefär vid öfvergången emellan bladets öfre vertikala 
och dess nedre, i båge utåtböjda del inträder en förändring, 
i det att utanför de prosenkymatiska elementen uppträda 
parenkymatiska, som likaledes äro försedda med förvedade 
