118 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 
dermisceller med vågiga sidoväggar, så är fallet hos C. Dio- 
scoridis. Epidermiscellerna på utsidan af de yttre holkbladen 
hos T. barbata äro ej så isodiametriska som de i allmänhet äro 
hos de inre holkbladen, utan starkare utdragna i en riktning 
(bladets längdriktning) än i de öfriga. 
Trenne arter, neml. C. pulchra, P. pauciflora och T. bar- 
bata, visa ett egendomligt förhållande hos A:s celler, bestå- 
ende deruti, att ytterväggen hos en del af dem är utbugtad 
till en papill-lik bildning, som i sitt inre hyser en utbugtning 
af cellens lumen. På sådant sätt beskaffade äro hufvudsakligen 
blott de celler, som bilda väfnadens laterala delar, i dennas 
mediana parti äro cellernas ytterväggar plana. Likaledes upp- 
träda celler af det förra slaget mera talrikt i bladets öfre än 
i dess lägre regioner. 
Hos alla arterna är ytterväggens kutikularlager försedt 
med längsgående och tätt stälda åsar, som på tvärsnittet 
framträda som papiller af större eller mindre styrka. Af ej 
särdeles kraftig utbildning äro de hos C. alpina, OC. foetida 
och C. pulchra. Innehållet uti epidermiscellerna å bladets 
utsida utgöres bland annat af klorofyll. Sådant förekommer i 
ganska riklig mängd uti den vida öfvervägande delen af bla- 
det. Blott i dettas nedre del är epidermiscellernas klorofyll- 
mängd i de flesta fall mindre riklig. Hvad kan väl orsaken 
vara till denna klorofyllets olika fördelning inom bladets på 
olika höjd belägna regioner? STöHR (35)! vill framhålla, att 
belysningens styrka bestämmer klorofyllmängden i en växtdels 
epidermis och detta på det sättet, att ju intensivare belys- 
ningen är, desto mindre är klorofyllmängden uti densamma: 
Att detta ej kan tillämpas på alla fall, visas tydligt af 
Cichoriaceernas holkblad. Hos dem är holkbladets öfre och 
största del den bäst belysta, men innehåller det oaktadt den 
största klorofyllmängden. Snarare skulle man vara böjd för 
att tro, att det just är den bättre belysningen, som framkallar 
den större klorofyllmängden hos epidermiscellerna uti bladets 
öfre partier. Uti bladets nedre del hafva utsidans epidermis- 
celler vanligtvis högst obetydligt med klorofyll. Sannolikt 
torde detta till största delen, om ock ej helt och hållet, bero 
derpå, att de inre holkbladens bas skyles af de yttre holk- 
bladen, så att de förra i sin nedre del blifva ganska svagt 
belysta. Och hos hudväfnaden, som bekläder bladets insida, 
öknligt 20p.- 9: 
