18 SEGERSTEDT, BUSKARTADE STAMMARS SKYDDSVÄFNADER. 
De först bildade korkeellerna äro i följd af sin uppkomst 
från kollenkymeeller vertikalt sträckta; genom delningar i 
fellogenet öfvergår deras form 1 korkmantelns inre del mer 
och mer till den isodiametriska. Epidermis celler fyllas efter 
korkbildningen med garfämne. Utanför korkmanteln belägna 
kollenkymeeller äfvensom epidermis cellulosalager blifva för- 
vedade. Stärkelse förekommer 1 primära barken såsom upp- 
lagsnäring äfvensom hos de yngsta grenarne i märgens peri- 
feriska del. 
På treåriga grenar börjar i allmänhet epidermis falla 
bort, och på äldre grenar går korken samma öde till mötes, 
hvarigenom korkmanteln åtminstone en tid framåt bibehåller 
sig vid samma tjocklek, 4—6 celler i radial riktning. På äldre : 
stammar bildas nya korkmantlar längre in i barken, under 
det att fåror och sprickor uppstå i den till största delen för- 
vedade fällbarken. 
Att korkmanteln hos Syringa vulgaris under de första 
åren . bibehålles vid samma tjocklek, anser HANSTEIN! bero 
derpå, att korkceellerna äro jämförelsevis stora och derför ut- 
satta för starkare afnötning än en lika tjock peridermmantel, 
bestående af tafvelformiga celler. Om ett sådant förhållande 
mellan orsak och verkan vore riktigt, borde en korkmantel, 
som är väl skyddad för all slags afnötning eller afskalning, 
hastigt föröka sig i tjocklek. Detta synes dock icke vara 
fallet. T. ex. hos den ofvan beskriftna Linnea borealis bi- 
behåller sig korklagret vid samma mäktighet, oaktadt någon 
afnötning på yttersidan i följd af den skyddande bastmanteln 
icke kan komma i fråga. Från fysiologisk synpunkt är korkens 
tillväxt beroende derpå, att den funktionsdugliga delen af 
korkmanteln genom afnötning eller söndersprängning eller på 
annat sätt minskas, hvilken omständighet derföre måste vara 
bestämmande för dess mer eller mindre hastiga tillväxt. 
Syringa persica L. öfverensstämmer med den nu beskrifna 
arten i anseende till korkens bildning samt epidermis och 
primära barkens byggnad. 
! HANSTEIN: Anf. st., sid. 51. 
