214 
tionsnåt antyder en betydlig bildningsgrad i knappt anad utbred- 
ning öfver Finlands ödemarker. DLåtom oss lemna den anspråks- 
lösa medelpunkt, hvarifrån väckelsen till dylika iakttagelser utgått 
— finska vetenskapssocieteten — hela vårt erkännande: vår be- 
undran kunna vi ej neka den ande, som lifvar densamma”. Förf. 
väntar sig i framtiden en betydlig 'vinst för vetenskapen af ryska 
geografiska sällskapets och finska vetenskapssocietetens samver- 
kande sträfvanden. 
I ännu högre grad än de reut meteorologiskt-klimatiska 
frågorna beror utredningen af foglarnas vandringar på en så tåt 
fördeluing af observatorer som möjligt. I bredd med de meteoro- 
logiska iakttagelserna visa sig de zoologiskt-periodiska alltid såsom 
föga noggranna, ty med afseende å dessa sednare kunna vi aldrig 
komma derhän, att genom observation af bestämda instrumenter, 
på bestimda orter och tider erhålla riktiga medelvärden. Den 
som vill observera zoologiskt-periodiska företeelser, t. ex. foglar- 
nas flygt, träffar sina föremål alldeles plötsligt, på alldeles obe- 
stämda veckor, dagar och timmar och kan om nattetid alldeles 
gå miste om deras anblick; de utbreda sig icke ”liklormigt öfver 
vida sträckor och ännu mindre tränga de, såsom de barometriska 
verkningarna, in i rummen; observatorn måste tverlom spåra 
upp dem, söka efter dem på bestämda, mera lämpliga trak- 
ter och utsätter sig för det missöde att förbise en vandrare 
bakom sig på skogiga höjder, medan han nedstigit till låg- 
ländta trakter för att taga i Ögnasigte dem, som dit anländt. 
De misstag , som härflyta ur denna källa, kunna kontrolle- 
ras endast genom att mångdubbla observationsstationerna, och 
derföre är ett allmänt deltagande af alla bildade jägare, alla bil- 
dade lanudtbrukare och prester på landet alldeles oundgängligen 
nödvändigt och det så mycket mera, som många fogelspecies 
synas hålla sig till vissa stråkvägar, hvilka man måste söka att 
komma på spåren. 
