115 
Om man på en karta förenar de orter, till hvilka vissa 
foglar på samma tid anlända, med linier — hvilka kunna kallas 
ankomstlinier eller isepipteser (&muaxtygis, advolatus) — så visa 
sig visserligen många afvikelser i riktningarna af ankomstlinierna 
för olika fogelspecies. Men dessa afvikelser oaktadt kan dock alla 
ankomstliniers lopp i allmänhet antydas genom en medelriktuing. 
Det är klart, att foglarnas ankomst om våren måste ske i vinkel- 
rät riktning emot dessa ankomstlinier eller, allmännare uppfattadt, i 
vinkelrät riktning emot denna ankomstzon. Betraktar man nu det 
allmänna loppet af denna zon, så finner man, att under mellersta 
Siberiens meridianer foglarna flytta i meridianens riktning, d. v. s. 
från söder till norr; i europeiska Ryssland från SW tll NO; 
vid Siberiens ostkuster deremot omvändt från SÖ till NV. Alla 
dessa riktningar, om man tänker sig dem förlängda tll Ishafvet, 
stöta tillsamman på Siberiens nordligaste landtunga — Taimur- 
landet eller deromkring. Men just der ligger äfven den magne- 
tiska polen; och betänker man dessutom, att i norra Amerika 
foglarnas flyttningsriktning likaledes tyckes tyda på den mag- 
netiska polen, ehuru på den pol, som finnes i nämnda verlds- 
del, så ligger den tanke nära, att den säkerhet, hvarmed flytt- 
foglarna verkställa sina vandringar — trots väder och vind, trots 
natt och dimma — just beror derpå, att fogeln är medveten af 
magnetpolens riktning och till följe deraf äfven kan bibehålla 
denna riktning för sitt tåg. Hvad magnetnålen är för skeppet, 
det är för dessa luftens seglare den inre magnetiska känslan, som 
kanhända står 1 närmaste sammanhang med de galvaniskt-magne- 
tiska strömmar, hvilka i det inre af dessa djurs kropp, isynner- 
het i deras rörelseapparater, bevisligen cirkulera. Fogeln är allt- 
igenom en magnet, men en som ej behöfver göra afseende på 
sin afvikelse från den astronomiska meridianen, utan omedel- 
bart på sin inre orienteringskarta uppdrager magnetiska meri- 
dianer. | 
