152 
valde hon till ledamot i sin naturalhistoriska sektion medicine 
och kirurgie doktorn Carl Lundahl och redan den 17 Maj 1855 
bortrycktes han af döden i Tammerfors stad, som äfven var hans 
födelseort. 
Lundahl, af naturen i allmänhet rikt begåfvad, ägde så 
utmärkta anlag för vetenskapliga forskningar, särdeles naturalhi- 
storiska, och hade inom zoologiens område förvärfvat sig så grund- 
liga och vidsträckta insigter, att hans verksamhet, om ej en svår 
sjuklighet förlamat och i förtid brutit hans krafter, skulle i många 
afseenden blifvit ovanligt fruktbringande och särskildt på bear- 
betningen af Finlands Fauna kommit att utöfva ett vigtigt infly- 
tande. Drifven af en snart sagdt svärmisk kärlek för sin veten- 
skap, var han rastlös -- så mycket hans kroppskrafter det med- 
gåfvo — att hopleta de mest olikartade föremål ur djurverldens 
outtömliga förrådshus; och med samma ifver, som han samlade, 
gick han äfven att undersöka och bestämma sina med verklig 
faderskärlek omhuldade skatter. Hans blick var lika säker att 
uppfatta skiljaktigheterna hos de obetydligaste kräk i naturen, 
som den var hemmastadd blaud djurrikets mera fulländade former, 
och hans omdöme var ej mindre skarpt än hans öga. Hans af- 
gjorda fallenhet för special forskningar, i förening med hans lef- 
vande håg för kunskaper af hvarje slag, gåfvo hans studier en 
alldeles egendomlig pregel. På samma gång han fördjupade sig 
i de mest minutiösa anatomiska undersökningar och hänfördes af 
den mikroskopiska verldens fabellika under, ägde han derjemte ej 
blott ögat öppet för det stora allmänna lifvet i naturen, utan lifva- 
des äfven af kärlek för historiska forskningar, hvilka med hans 
hufvudstudier icke tycktes stå 1 något systematiskt samband, 
Den förebråelse för ensidighet, som med eller utan skål 
så ofta riktas mot naturforskarena, kunde åtminstone icke träffa 
Lundahl. 
