M. D. H. 



Finska Vetenskaps-Societeten har gett mig ett svårt uppdrag, då den utsett mig 

 att hålla minnestalet öfver dess frejdade ledamot, Professorn och Statsrådet Carl Gustaf 

 Estlander. Kär en man med sin gärning ingripit i själfva lifvet, icke blott inom den 

 krets i hvilken han genom sitt embête varit försatt, utan äfven på de allmänt kulturella 

 sträfvandenas och de politiska stridernas vida fält, då kräfves det i sanning mycket för 

 att allsidigt och rättvist kunna skildra hans lefnad. Man borde äga insikter på alla de 

 områden, inom hvilka han arbetat, man borde väl känna den tidsålder, under hvilken 

 han stod i sin fulla kraft, och man borde därtill själf hafva deltagit i det offentliga 

 lifvet, för att rätt kunna uppskatta den politiska betydelsen af hans värksamhet. Då 

 jag, i trots af att alla dessa förutsättningar saknas hos mig, icke har vägrat att mot- 

 taga Societetens hedrande uppdrag, så beror detta delvis på vissheten om att luckorna i 

 min framställning skola bli utfyllda af mer kompetenta biografer, som känt Carl Gustaf 

 Estlander under hans lifs mest aktiva period och som stått vid hans sida i hans fejder. 

 Men det beror äfven, och i främsta rummet, på ett annat motiv, som icke behöfver 

 någon lång förklaring. För den som fått mottaga mycket af en aliiden, är det kärt att 

 få visa hans minne en sista tjänst och att få framhålla allt hvad man lärt sig uppskatta 

 i hans värk. Min ofullständiga kännedom om C. G. Estlanders lif undei' äldre tider 

 hindrar mig visserligen från att författa en lefnadsteckning i ordets egentliga mening. 

 Men om man, för att göra en dygd af nödvändigheten, med vett och vilja utesluter de 

 rent biografiska elementen, så bhr det kanske möjligt att gifva en \n\å. -àï personlighetens 

 lif genom att granska de skrifter, i hvilka denna personlighet sökt sig ett uttryck. 



Carl Gustaf Estlander hörde icke till de författare, som älska att skjuta fram 

 sitt eget jag i sina arbeten. Den modärna subjektiva kritiken var honom antipatisk, och 

 han sträfvade, i allt hvad han skref, att dölja sig själf bakom sitt ämne. Men icke 

 desto mindre kunde det hända att han, när han talade om andra, omedvetet öppnade sitt 

 eget väsen för läsaren. Ur hans ideal, och ur hans litterära och konstnärliga prefe- 

 renser, kan man därför bilda sig en viss föreställning om honom själf. Och huru värdigt 

 reserverad han än var i tal och skrift, så kunde det emellanåt undfalla honom några 

 små antydningar om hans egna sträfvanden, om förhoppningar som han närt och om 

 besvikelser som han fått upplefva. I skymtar och blinkar läser man fram hans eget 



./ 



