2 Yrjö Hirn. 



lif iir allt livad han författat. Sparsamma under hans ungdom och mannaålder, bli dessa 

 antydningar allt talrikare, när han går in i den lifsperiod, som behärskas af vemodets 

 minnesgoda känslor. Åldringen blickar tillbaka mot „flydda tider" och lämnar då och 

 då åt världen, i foi'm af tillfälliga meddelanden, små fragment af hvad man ville hoppas 

 blifvit utskrifvet som ett fullständigt memoiryärk. 



Det första man har att notera i dessa fragment är minnena från barndomshem- 

 met, prostgården i Lappfjärd, där Carl Gustaf Estlander föddes den 31 januari 1834 

 som den fjärde i ordningen af åtta syskon. I en uppsats om en österbottnisk folksed, 

 „Julkorset", och i en annan om den förfelade målaraspiranten Barkman, har han i för- 

 bigående gett oss några ögonblicksbilder från det lif, som lefdes i denna familjekrets. 

 Modern endast skymtar fram — hon dog då Carl Gustaf var 9 år gammal — men 

 fadern ser man tydligt för sig, som en allvarlig man, hvilken tillbringar sin fritid med • 

 läsning af historisk litteratur och äldre svensk poesi. Kyi'koherden Jakob Jonas Estlan- 

 der är i själfva värket en vitter personlighet, och innan han låtit prästviga sig har han 

 varit skollärare i Wasa, och dessföiinnan docent i litteraturhistoria vid Abo akademi, 

 där han disputerat för doktorsgrad med en afhandling „Animadversiones de poesi Ale- 

 xandrina". Nu sköter han om själavården i den församling, där hans farbror varit prost 

 före honom, och före denne hans fader, och dessförinnan hans farfar. Det är, som synes, 

 i ett hem med traditioner Carl Gustaf Estlander växt upp. Han hade redan under sin 

 barndom lärt sig uppskatta den litterära odlingen, och han måste ju ha insupit respekt 

 för kontinuiteten i denna prostgård, där flere generationer af samma släkt hade fyllt 

 samma värf. Vördnaden för det som öfverlämnats från fäder till söner blef lifvet igenom 

 en dominerande känsla hos honom, och om han hade bragt intet annat än denna känsla 

 med sig från sitt hem, så hade han redan med den fått en rik arfvelott. I jämföi'else 

 härmed betydde det föga, att prostgården var aflägsen och postgången gles, och för- 



Cl 



åldrarna så intagna af sina minnen om Abo, att de i Helsingfors icke sågo annat än 

 ett farligt näste. 



Denna isolering kunde visserligen leda till att den nyssblifne studenten ännu var 

 så grön — det är hans eget ord — att han icke visste att det fans en konstförening 

 i Helsingfors. Men om det åtskilda hemmet måhända var alltför oberördt af de estetiska 

 sträfvandena i hufvndstaden, så ägde det i stället med sina enkla lefnadsvanor, i hvilka 

 plikten förmäldes med vettet, sin egen kulturform: den orubbliga, fasta, gamla herrgårds- 

 kulturen, som varit grunden för så mycket af det bästa i vårt bildningslif. Och denna 

 stilla, lugna tillvaro, som för oss förefaller så alltför blottad på omväxling, ägde sin 

 poesi för dem, som voro försatta i den, ty — det önskar jag särskildt påminna om — 

 dess yttringsformer hade fått diktens förklaring i Hanna och Julkvällen. Hos dem som 

 upplefvat dessa idyllers första framträdande dröjde det helt visst för hela lifvet ett 

 skimmer öfver minnena från hembygdens prästgårdar och boställen. Så ville man åt- 

 minstone tro, när man ser huru känslan för hemmet och beundran för Runeberg gå som 

 ett sammanflätadt ledmotiv genom Estlanders värk. När han som 23-årig kandidat 

 inför f. d. Österbottniska afdelningens medlemmar håller sitt föredrag om Svartsjukans 

 nätter, så är det med ungdomligt svärmeri han hänvisar till Julkvällen: „De utgöra", 



Tom. XLll. 



