Minnestal öfver Professorn och Statsrådet Carl Gustaf Estlander. 3 



säger han om Runebergs sånger, .,ett väsentligt moment i hela vår utveckling. Med 

 „Elgskyttarna hafva vi glidit fram öfver den knarrande snön, med den gamle Hane har 

 „vår känsla upplöst sig i glädje och stolthet öfver ödemarkens tredubbla hjältepar, fröken 

 „Augusta har haft vår första kärlek". Senare, när han i sin mannaålders fulla kraft 

 författade den stora i«'ogramartikeln för Finsk Tidskrift, stod han fortfarande på samma 

 grund som i den första uppsats han beredt för trycket. Det är Runebergs skaldskap, 

 heter det, som skall blifva normen för hans litterära bedömande, ty en diktning af denna 

 art, som „förstår att söka poesin i Hannas och Augustas hem, har bevisat att hvarje 

 „tid är poetisk, vår egen såväl som hvarje annan". Slutligen när han, kort innan han 

 som emeritus lämnade sin akademiska lärarvärksamhet, vid majfesten 1898 talade till 

 de yngre generationerna om sin egen studenttid, så vände ungdomstanken ännu engång 

 tillbaka till hans minne. „Vi lärdes nu", säger han om dem från 1850-talet, „att älska 

 „detta afsides, fattiga land, att älska dess gandu, frisinta lagar, att älska sederna i 

 „Hannas och Augustas hem, att älska detta tåliga, trofasta finska folk". För hemmets 

 idyll, sedernas enkelhet och den Runebergska diktningens lugna, ädla lifshalt har Carl 

 Gustaf Estlander bevarat sin ungdomskärlek med en orubblig trofasthet. Nya diktformer 

 ha uppstått, och nya ideal för lifvets vanor och konstens gestaltning, men hans ideal 

 förblefvo desamma han i sin barndom hade tillegnat sig och bragt med sig i världen 

 från sitt hem. De hade endast blitvit starkare befästa, ville jag tro, efter det han själf 

 fått grunda ett eget hem med den följeslagerska, hvars „anpart i hans lifsgärning" han 

 i företalet till „Från flydda tider" så vackert och så diskret har framhållit. 



Dessa uttalanden från olika perioder af Estlanders lif äro värda att uppmärk- 

 sammas, därför att de, med sitt framhållande af hembygdskänslan, representera ett drag 

 i hans karaktär som lätt blir förbisedt. Han var inhemsk eller, om man så vill det, 

 Runebergsk i sin konstuppfattning, ty han trodde sig ingenstädes i den vida världen ha 

 funnit poetiska ideal, som skulle öfverträftat dem han lärt sig uppskatta i Finland. Men 

 han var icke inhemsk i den mening, att han velat inskränka konstens uppgifter till de 

 nationella motiven eller stänga studierna inom det egna landets gränser. Tvärtom är 

 det han, mer än någon annan, som hos oss har öppnat döiraina för den utländska 

 kulturen. Det var som dess representant han hade att värka i sitt embête, och hans 

 egna studier hade riktat sig åt detta håll redan långt innan han blifvit fäst vid sin 

 tjänst. Man kan äfven lätt förstå att han, efter det han år 1850 blifvit inskrifven vid 

 universitetet, fått mottaga många väckelsei' för det forskningsarbete, som skulle bli hans. 

 I hufvudstadens litterära kretsar gjorde sig nämligen under 1850 och 1860-talen ett 

 lifligt intresse gällande icke blott tor det inhemska, utan äfven för det utländska kultur- 

 lifvet. Denna senare sträfvan stod ingalunda i motsättning till den fosterländska entu- 

 siasmen, utan hade snarare rent af härflutit ur den. Man kände, så ville jag föreställa 

 mig, att det hos oss gällde att skapa en egen och själfständig kultur för ett litet folk, 

 och man intresserade sig därför för alla andra folk, som försökt häfda sin egendomlighet 

 under svåra förhållanden. Man var stolt öfver den skatt af folkdiktning, som hade 

 uppdagats hos den egna nationen, och man studerade därför med ifver folkdikten hos 

 andra nationer. Sålunda är det icke att förvåna sig öfver att man i disputationer och 



Tom. XLIl. 



