4 Yr-jö Hirn. 



tidskriftsuppsatser behandlade de ilamslia och tscheckiska nationalitetsrörelserna samt 

 de serviska och spanska romanserna. Granskar man bokförteckningar och tidskrifts- 

 årgångar från dessa år, så får man ett intryck af att utländsk folklore och folklitteratur 

 hos oss studerats med en allmännare ifver än någonsin senare. Carl Gustaf Estlander 

 bief icke oberörd af denna tidsriktning. Redan år 1854 bragte han åt August Schaum an, 

 som bidrag till hans Morgonblad, några poetiska öfversättningar af spanska folkvisor. 

 Och han bibehöll under hela sitt lif sitt intresse för gränsområdena mellan folk-lore och 

 litteratur, ty han har i sina skrifter behandlat, eller åtminstone berört, flamsk vitter- 

 het, nygrekiska sånger, finska folkvisor, keltiska sägner, baskiskt språk och provençalisk 

 och katalansk dialekt. Fiån detta samma fält, slutligen, var det äfven han hämtade 

 ämnena för sina första vetenskapliga publikationer. 



Detta ämnesval är emellertid äfven i ett annat afseende betecknande för Estlan- 

 ders personlighet. De studier han bedrifvit under sina första kandidatår hade delvis rört 

 sig om lyriska diktformer. Men det var icke den rena lyriken som sådan han intresse- 

 rade sig för. Subjektiva känsloutgjutelser voro för hans väsen främmande, och all gestalt- 

 lös lyrism var honom rent af motbjudande både i vars och prosa. Äfven därom har han 

 uttalat sig i sin första uppsats, i detta föredrag om Svartsjukans nätter, i hvilket han 

 med en ensamstående själfkännedom har uppdragit gränserna för det uppfattningssätt 

 som förblef hans under hela hans lif. „Må det", säger han, „vara någon egendomlig, 

 „oss tillkommande oförmåga af musik, men vi äro icke böjde att erkänna såsom verklig 

 „konst detta diktande, der den musikaliska klangen är allt, och der skalden blindt far 

 „fram i känslans töckniga gestaltlösa rymder. För vår del förstå vi ingen annan poesi 

 „än den, som erbjuder sitt innehåll i en ren och klar bild, och skulle vi än derigenom 

 „upphäfva grunden för all lyrik, så anse vi dock det för dess vinst att vara objektiv. 

 „Må lyriken hafva till sitt föremål känslan, den innerliga stämningen ; till sin uppgift 

 „skall hon dock hafva att öfverflytta denna stämning i ett yttre, en bild, ett förhållande". 

 Det är med Runebergs dikter för ögonen han har nedskrifvit dessa ord. Men man på- 

 minnes om dem, när man tänker på att de folksånger han behandlat i sina disputationer 

 för licentiatgrad och docentur närmast kunna betraktas som ballader, d. v. s. hänföras 

 till den subjektivt-objektiva diktform hvilken enligt sin definition — C. G. Estlanders 

 forna elever minnas huru angelägen han var om att man rätt kände den — är till 

 hälften episk, och i hvilken känslostämningen företrädesvis intrycker sig i „bilder och 

 förhållanden". 



Den första af dessa afhandlingar, ,, Richard Lejonhjerta i historien och poesin", 

 ventilerades år 1858, den andra åter, „Folksångerna om Robin Hood", år 1859. Ehuru 

 till formen oberoende af hvarann, kunna de likväl betraktas som tvenne delar af samma 

 arbete. Författaren framhåller själf i företalet till den första disputationen, huru för- 

 träffligt de båda hjältarna kontrastera mot hvarann. Det var, anser han, en genialisk 

 tanke, som ledde Walter Scott, när han i sin Ivanhoe lät riddarkonungen i skogens 

 vildmarker mötas med förbrytarkonungen. De två i-epresenterade hvar sitt folk, det 

 normandiska och det anglosaxiska, och de stodo jemväl som företrädare för tvenne mot- 

 satta idéer. Att studera dem i bredd med hvarann erbjöd därför en lockelse för det 



Tom. XLII. 



