Minnestal öfver Professorn och Statsrådet Carl Gustaf Estlander. 5 



historiska sinnet, hvilket hos Estlander var högt utveckhidt. — Det var ju en kontrast 

 af samma art som gaf honom anledning att författa den ryktbara och ofta citerade sida 

 i De bildande konsternas histoiia, där han kommenteiar Delaroches tafla Cromwell vid 

 Karl den torstes bar. — Men Richard Lejonhjärta och Robin Hood gåfvo näring äfven 

 för annat än meditationer öfver historiens tilosoti. Det låg on romantisk glans öfver 

 dessa gestalter, som lefvat kvar i folkminnet, den ena genom romaner och rimkrönikor, 

 den andra genom folkvisor, små pantomimiska upptåg i Morrisdanserna, och brokiga 

 bilder på krogskyltarna. En sådan frisk romantik förstod Estlander väl att uppskatta, 

 och man kan vara viss om att han haft sin lust i att återföitälja sägnerna om Robin 

 Hood, och Maid Marian, och Friar Tuck, och alla de muntra sällarna på det gamla, 

 glada Englands gröna fält. En nutida läsare ville endast begära att författarens glädje 

 öfver ämnet än mer oförtydbart hade gjort sig gällande i själfva framställningen. 

 Estlander håller omsorgsfullt sina känslor tillbaka, och när han estetiskt kommenterar 

 dikterna, tillämpar han en objektiv metod, hvilken enligt livad han själf i noterna an- 

 gifver har lånat sina principer från Vischers begreppsmässiga konstlära. Hvad som för 

 öfrigt mest har upptagit honom i dessa två disputationer, och som ger dem deras största 

 intresse, äi' en noggrann undersökning af de ombildningar, dem de historiska gestal- 

 terna småningom hade undergått i folkfantasiens poetiska bearbetning. Här var ett 

 problem, som på engång gaf tillfredsställelse åt den historiska och den estetiska förkär- 

 leken, och sådana frågor lågo väl tillrätta för Estlandeis lynnesriktning. 



Det är äfven en uppgift af denna art som behandlas i hans nästa stora forsk- 

 ningsarbete: den digia afhandling, med hvilken han inledt sin år 1S63 publicerade 

 öfversättning af Poema uel Cio. 1 detta vä)'k har ett stort tålamod och många lärda 

 mödor blifvit nedlagda på den historiska, hlologiska ocli estetiska kommenteringen. För- 

 fattaren har icke underlåtit att begagna sig af någon tillgänglig källskrift, som kunnat 

 ge honom upplysning om förhållandet mellan historiens Cîampeador och sägnernas hjälte, 

 och han har icke tagit ens den ringaste notis för god utan att själfständigt ha- pröfvat 

 dess tillförlitlighet. Likväl är det intet tvifvel om att äfven denna tunga forskning 

 för honom varit ett kärt arbete, ty det måste i den stolta, kärfva dikten ha funnits 

 mycket som förmått elda hans sinne. Spaniens epos är, som han själf framhålht det, 

 en sång om den kraft och själfkänsla, och framför allt om den trofasta lojalitet, som är 

 ît modärna samhällets staikaste lifsprincip. I den mäktiga och ärevördiga dikten ljuder 

 ingen\tom klang, och där breda sig inga töckniga rymder. Men i fasta gestalter ger 

 den bildei; af manlig strid, när den förtäljer om kämpaiiia som gripa an med sänkta 

 lansar — med vimpel på hvar lans — med sköldarna föi' hjärtat stadeligen, och med 

 anletet lutadt"^'ver sadelbommen, medan höfdingen, han med det böljande skägget, eggar 

 dem med sitt fältrop: 



Sîan ned dem, riddersmän, för kärlek och för tro! 



Jag är Ruy Diaz el Cid, Campeadoren från Bivar. 

 Med allt hvad den' uttrycker af gammaldags trofasthet och käckt krigarmod var Cid 

 dikten en sång eftert Estlanders sinne. Man behöfver blott påminna sig den värme, med 

 hvilken han i sin bpk om Runebergs skaldskap omtalar balladen om Chevyjakten, och 



Tom. XLII. 



