Minnestal öfver Professorn och Statsrådet Carl Gustaf Estlander. 7 



„och raestadelen af uiusikaliska, poetiska, men föga plastiska beståndsdelar. Månne icke, 

 „när allt kommer omkring, det är musikern eller poeten i dig, som känner sig stort 

 „anslagen, och att du som målare lånar deras känslor åt din bild" — Vid Sorrento, 

 Capri, Soracte och Napoli beliöfde intet lånas for ögats lust, där var formen fast, kon- 

 turerna stora och enkla och luften klar, och där var ett hemland för greken i Estlan- 

 ders väsende. Det var en rik tid han tillbragte under sina resor i dessa trakter, och 

 man ser af hans skrifter att han i erinringen med glädje och saknad vänder tillbaka till 

 sina vandringsår. 



I rent vetenskapligt afseende hade hans studiefärder emellertid icke ledt till alla 

 de resultat han afsett. I det program han ställt upp för sig hade han upptagit forsk- 

 ningar angående medeltidslitteraturen, Tristansagan och de Ossianska traditionerna. Den 

 första planen blef fullföljd, och resultaten framlades i akademiska föreläsningar samt i 

 den bok om Vitterheten hos de nyare folken under medeltiden, som utgafs år 1900. 

 Angående Tristansagan publicerade Estlauder däremot endast en kortare afhandling, och 

 om Ossiansagorna har han icke tryckt något annat än några sidor i en reseberättelse 

 från år 1 S()4. Från ett annat område däremot bragte han hem en rik skörd, af hvilken 

 han delade med sig åt allmänheten, när han år 1866 i Helsingfors begynte sina popu- 

 lära föreläsningar öfver De bildande konsternas historia från slutet af adertonde århun- 

 dradet till våra dagar. Omarbetade och förfuUständigade, utgåfvos dessa föreläsningar 

 år 1867 i Stockholm på L. J. Hiertas förlag, och med den boken vann Estlander sin 

 position som en af nordens förnämsta estetiker. 



De bildande konsternas historia är ett personligt arbete i ordets goda mening. 

 Författaren söker visserligen äfven här, som i alla sina värk, undertrycka de subjektiva 

 elementen. Han framhåller, i sitt alltför blygsamma företal, att han ingaluiula önskar 

 „taga allmänhetens uppmärksamhet i anspråk för sina personliga intryck och därpå 

 „gi'undade utgjutelser". „Den egna iakttagelsen", säger han uttryckligen, „duger blott 

 „så vidt den står i harmoni med de vunna forskningsresultaten". Men om det sålunda 

 är en objektiv, historisk metod han tillämpar, så träda likväl hans egna omdömen i 

 dagen. Han tvingar dem icke på oss, men vi läsa dem fram ur stilens värme, när han 

 talar om någon konstnär han beundrar, och vi glädja oss att möta dem äfven när, som 

 det väl ofta kan vara fallet, vi ej kunna göra dem till våra. Vi förnimma, utan att 

 det framhålles, huru mycket studium det ligger bakom hvart kapitel. Forskningens 

 omsorg har gett framställningen pålitlighet, men skildringens liffuUhet vittnar om lusten 

 hos den, som har gjort en lång resa och glädjer sig åt att få förtälja om allt hvad han 

 lärt under vägen. Det är snart ett halft sekel sen dess boken utkom, och den har lik- 

 väl icke förlo]-at sin friskhet. Om också en del af dess påståenden icke behålla sin 

 giltighet, så är den allt fortfarande ovärderlig och, hvad kapitlen om de nordiska län- 

 derna angår, rent af oumbärlig för den som studerar den modärna konstens historia. 



Det stora och allmänna erkännande Estlander vann vid sin debyt som konsthis- 

 toriker innebar en uppmuntran till nya arbeten på samma bana. Det var äfven hans 

 afsikt att fortsätta sin bok bakåt i tiden, d. v. s. att författa likartade framställningar 

 af renässansens och antikens konst. Innan dessa planer hunnit bli förvärkligade, hade 



Tom. XLII. 



