8 Yr-tö Hien. 



han emellertid blifvit upptagen af nya värf, som togo alla hans krafter i anspråk. I juli 

 år 1868 utnämdes han nämligen till professoi' i estetik och nyare litteratur, efter att ha 

 speciminerat för tjänsten med sin afhandling „Bidrag till den Provençaliska litteraturens 

 historia". Därmed var det, för en lång tid framåt, slut på hans frihet för stora och 

 själfständiga vetenskapliga forskningar. Embetet band honom i hans hemland, och det 

 var endast med långa mellantider han kunde göra några studieresor. Det kändes må- 

 hända som en förlust att nödgas utbyta allt hvad de sydliga länderna kunde erbjuda för 

 forskningen och den estetiska njutningen mot de relativt fattiga intrycken i den karga 

 norden. Men om det så hade varit fallet, så skulle Estlander likväl icke ha klagat 

 öfver förlusten. Hans förkärlek för det sydländska landskapet och för den storstilade 

 konst, som skapats i dess plastiska omgifning, gjorde honom icke så ensidig, som man 

 kunde förmoda på grund af de nyss citerade uttalandena om hemlandets natur. Till 

 komplettering af detta yttrande är det skäl att anföra några rader ur „De bildande kons- 

 ternas historia", hvilka metl sitt kärnfulla språk ge en god föreställning om halten af 

 Estlandei's litterära framställningskonst. Det har varit fråga om Leopold Roberts ita- 

 lienska genrebilder, hvilka han omtalat med en tydligt framträdande beundran. Därpå, 

 när kapitlet slutas, heter det: „Om det sålunda lyckades Robert att idealisera verklig- 

 „heten och göra det sa, att genreämnen naturligen formade sig i en stor historisk styl, 

 „så måste medges, att detta folklif kom honom halfvägs till mötes med sina dolda, i na- 

 „turens djup verkande historiska erinringar; och det var dock en fördel, som hans konst- 

 „förvandter på andra sidan Alperna ej kunde i'äkna på. Men tinnes hos naturen ej 

 „denna adel — ja, så finnes der annat, ty konsten står aldrig tomhändt, der litvet 

 „arbetar". 



Här fans icke hos oss denna naturens adel, som skulle ha gett stil åt konstalst- 

 ringen. Men äfven här fans ett arbetande lif, som kräfde sin återspegling i estetisk 

 alstring. Och här fans en begynnande konst, som visserligen icke stod tomhändt, mer 

 än konsten någonsin gör det, om det är fråga om motiven, men som stod osäker och 

 trefvande. Den erbjöd icke mycket att studera, men den begärde i stället ledning och 

 understöd. Att ge vård och ans åt den unga växten blef Estlanders uppgift, och därtill 

 var han, på grund af sin ställning och sina förutsättningar, bättre egnad än någon 

 annan. Om det också gafs många mäcenater, som skänkte sitt intresse och sin upp- 

 muntran åt konsten, så hade ingen af dem som han ägnat sitt lif åt dess studium. 

 Under en tid då de estetiska sträfvandena änim sysselsatte endast en liten krets, och då 

 de utöfvande konstnärerna voro få till antalet, var det endast naturligt att den akade- 

 miske läraren blef den mest framskjutne representanten för konstlifvet. De outvecklade 

 förhålhuulena gjorde hans ställning arbetsdryg; men han var icke den som skulle ha 

 dragit sig undan för bördan. Han blef en undervisare icke blott för studenter, utan äfven 

 för den stora allmänheten. Han offrade sina egna planerade forskningar för att värka, 

 ofta med ledai'ens ansvar och städse med arbetarens mödor, för organiserandet af den 

 estetiska kultuien. Hvad allt han i det afseendet utfört, är svårt att fullt uppskatta för 

 den, som icke själf varit med under 1870 talet. Men läser man betänkanden, tidningar 

 och broschyrer från denna tid, så får man det intrycket att Estlander tagit en aktiv del 



Tom. XLII. 



